УХВАЛА

15 лютого 2022 року 
Київ
справа №990/39/22
адміністративне провадження №П/990/39/22

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Бевзенка В. М.                (далі - Cуд), перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення в частині, 

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) 10.02.2022 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позовну заяву до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП) у якій просить визнати незаконним і скасувати рішення ВРП «Про вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомленням судді Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_2 » № 2261/0/15-21 від 25.11.2021 (далі - оскаржуване рішення, рішення ВРП від 25.11.2021  № 2261/0/15-21) в частині:
- звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 (абзац другий резолютивної частини);
- звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо врахування вказаних обставин під час оцінювання результатів стажування ОСОБА_1 (абзац третій резолютивної частини).
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 25.11.2021 ВРП прийнято рішення                    № 2261/0/15-21 «Про вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомленням судді Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_2 ». Вказаним рішенням вирішено:
- звернутися до офісу Генерального прокурора України щодо надання інформації про розкриття та розслідування злочину у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 376 Кримінального кодексу України за фактом повідомлення суддею Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_2 ;
- звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ;
- звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо врахування вказаних обставин під час оцінювання результатів стажування ОСОБА_1 .
Зазначає, що 17.12.2021 на підставі оскаржуваного рішення ВРП від 25.11.2021                              № 2261/0/15-21 відбулося засідання Ради адвокатів Київської області, на порядок денний якого було винесено питання щодо звернення Вищої ради правосуддя стосовно поведінки стажиста ОСОБА_1 (протокол №96). Рішенням Ради адвокатів Київської області від 17.12.2021 (протокол №96) стажисту ОСОБА_1 продовжено стажування строком на три місяці. Керівника стажування адвоката ОСОБА_3 відсторонено від керівництва стажуванням.
Вважає, що оскаржуване рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині                   (звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ; звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо врахування вказаних обставин під час оцінювання результатів стажування ОСОБА_1 ) є незаконним, упередженим та необ`єктивним, оскільки рішення прийнято відповідачем виключно на підставі пояснень і доводів судді ОСОБА_2 .  
Вказує,  що оскаржуване рішення в частині не містить висновку про наявність            будь-якого втручання в діяльність судді ОСОБА_2 .  В оскаржуваному рішенні від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 відповідачем, на думку позивача, не вказано у чому ж саме виразились втручання в діяльність судді ОСОБА_2 та яким чином дії позивача можуть бути розцінені як вплив на суддю. 
Також зазначає, що Законом України «Про Вищу раду правосуддя» та іншими нормативно-правовими актами не передбачено право ВРП на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката та звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо врахування вказаних обставин під час оцінювання результатів стажування позивача у майбутньому. 
Окрім того звертає увагу, що відповідач не викликав та не повідомляв позивача про засідання ВРП, яке відбулося 25.11.2021, а також не направив йому копію оскаржуваного рішення  від 25.11.2021 № 2261/0/15-21.
Враховуючи викладене вважає, що рішенням ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 порушені його особисті права, передбачені статтями 19, 21, 23, 24, 43, 55, 61-63 Конституції України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2022 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів у складі:                           судді-доповідача - Бевзенка В. М., суддів - Стрелець Т.Г., Стародуба О.П., Коваленко Н.В., Чиркіна С.М.
Перевіривши матеріали позовної заяви Суд зазначає таке.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу другого його резолютивної частини                           (звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ).
Статтею 55 Конституції України установлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої     статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року     № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;     в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, Суд керується статтями  169-171 КАС України. 
Поряд із оцінкою виконання формальних вимог до позовної заяви, Суд має оцінити чи належить спір розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя визначені у статті 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності актів Вищої ради правосуддя, (пункти 3 частини першої зазначеної статті).
Отже, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя в цілому належать до юрисдикції Верховного Суду як суду першої інстанції. Разом з тим при визначенні підсудності кожної конкретної справи визначальним є предмет спору, тобто зміст (суть) актів, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а також правовий статус учасників справи у спірних правовідносинах.
Так, за змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: 1) хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або 2) хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або 3) хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України).
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
У поданій позовній заяви позивач, серед іншого, просить визнати незаконним та скасувати рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу другого резолютивної частини вказаного рішення (звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ).
Водночас позивач - ОСОБА_1 не входить до кола осіб, визначених абзацом другим резолютивної частини  рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21.
Указаний рішення від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу другого його резолютивної частини є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи та адресовані виключно адвокату ОСОБА_3 .
Отже, між позивачем та відповідачем відсутній юридичний спір в частині приписів абзацу другого резолютивної частини  рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 (оскільки ВРП не здійснював відносно позивача публічно-владних управлінських функцій), що, своєю чергою, не породжує для ОСОБА_1 й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом в цій частині, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.
Верховний Суд звертає увагу на те, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Метою таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема, як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
Подібна правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16     жовтня 2018 року у справі №     9901/415/18, а також в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №     9901/303/19.
Окрім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Частиною шостою статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у цій справі в частині позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу другого його резолютивної частини (звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо притягнення до встановленої законом відповідальності адвоката ОСОБА_3  за вчинення дій, що можуть мати ознаки втручання в діяльність судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ).
Наслідки відмови у відкритті провадження в адміністративній справі визначені частиною п`ятою статті 170 КАС України.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу третього його резолютивної частини (звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо врахування вказаних обставин під час оцінювання результатів стажування ОСОБА_1 ).
Суд зауважує, що відповідно до частини третьої статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Закон України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону № 3674-VI судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Отже, судовий збір сплачується за місцем розгляду справи, надходження до спеціального фонду Державного бюджету України якого перевіряються судом перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг). Тобто, суд зобов`язаний перевірити надходження судового збору до спеціального фонду у межах кожної конкретної адміністративної справи.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.08.2021 у справі №160/5879/20.
У постанові від 13.02.2019 Верховний Суд у справі №1540/3297/18 встановивши, що на підтвердження доказів сплати судового збору позивачем при поданні позовної заяви у цій справі було подано платіжне доручення від 16.05.2018 № 707, яке раніше позивач додавав до первісної позовної заяви у справі № 815/2416/18, та суд повернув позовну заяву у останній справі, дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно вказали, що повторно поданий той же платіжний документ про сплату збору не є належним доказом сплати цього платежу за подання повторної позовної заяви.
Судом встановлено, що до позовної заяви на підтвердження сплати судового збору позивачем долучено квитанцію № 0.0.2427575722.1 від 20.01.2022 у сумі 1895 грн 40 копійок.
Водночас Судом встановлено, що зазначена квитанція також долучалася позивачем на підтвердження сплати судового збору у іншій справі (справа № 9901/530/21).
Таким чином, позивачем згідно із квитанцією № 0.0.2427575722.1 від 20.01.2022 сплачений та зарахований судовий збір у межах розгляду іншої адміністративної справи.
Суд враховує, що згідно із ухвалою від 31.01.2022 у справі № 9901/530/21, позовну заяву повернуто особі, яка її подала.
Суд зауважує, що згідно із положеннями пункту 2 частини першої статті 7 Закону                        № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка сплатила судовий збір, у разі повернення заяви або скарги.
Таким чином, у цьому випадку позивач має право повернути сплачений ним судовий збір згідно з квитанцією № 0.0.2427575722.1 від 20.01.2022, однак така не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у цій справі (№990/39/22), так як судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.
Зважаючи на викладене, Суд зауважує, що неможливість використання документа про сплату судового збору, який подавався до первинної позовної заяви, яку суд повернув позивачеві, не обмежує та не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду, оскільки згідно із положеннями пункту 2 частини першої статті 7 Закону №3674-VI позивач має право на повернення суми судового збору, сплаченого за подання первісної заяви, яка була йому повернута.
Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до статті 7 Закону України від 02.12.2021 № 1928-IX "Про Державний бюджет України на 2022 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2022 складає 2481,00 гривня.
Враховуючи, що у позовній заяві заявлено одну вимогу немайнового характеру, судовий збір має бути сплачений у сумі 992,40 грн (2481,00 грн х 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
Судовий збір за подання позову до Верховного Суду сплачується шляхом внесення або перерахування коштів за реквізитами:
отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102;
рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007;
код ЄДРПОУ: 37993783;
код класифікації доходів бюджету: 22030102;
банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);
найменування додатку, збору, платежу: 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055)";
призначення платежу: "*;101; _____ (код ЄДРПОУ/реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи або серія та номер паспорта громадянина України в установлених законом випадках); судовий збір, за позовом _____ (ПІБ/назва), Верховний Суд (Касаційний адміністративний суд)", номер справи, у якій сплачується судовий збір.
Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, установивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їхнього усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).
За таких обставин, відповідно до вимог частини другої статті 169 КАС України позовну заяву необхідно залишити без руху та встановити позивачу десятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали суду для усунення її недоліків шляхом подання:
- належних доказів сплати судового збору за подання позову у цій справі або доказів, які підтверджують підстави звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону.
Суд роз`яснює позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява буде повернута з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Керуючись статтями 19, 22, 160-161, 169, 170, 171, 243, 248, 256, 266, 294, 295 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження у справі № 990/39/22 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу другого його резолютивної частини.
Ухвала Верховного Суду про відмову у відкритті провадження набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Ухвала Верховного Суду про відмову у відкритті провадження може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення від 25.11.2021 № 2261/0/15-21 в частині абзацу третього його резолютивної частини залишити без руху.
Установити строк десять днів з дати вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвала Верховного Суду про залишення позовної заяви без руху набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя                                                                                                    В. М. Бевзенко