УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/11182/20 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №296/11182/20 за позовом представника  ОСОБА_1 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Пилипенка Олександра Сергійовича на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 17 січня 2022 року, постановлену під головуванням судді Маслак В.П. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :
30 грудня 2020 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Омельчук І.М. звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 2000 доларів США, 3% річних та судові витрати.
Заочним рішенням Корольовського районного суду від 08 липня 2021 року позов задоволено.
В подальшому ухвалою того ж суду від 11 січня 2022 року заочне рішення від 08.07.2021 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні.
11 січня 2022 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Омельчук І.М. подав заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 січня 2022 року вказану заяву задоволено. Накладено арешт на автомобіль марки   Ford Fusion д.н.з. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_2 ( а.с. 75-76).
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник відповідача - адвокат Пилипенко О.С. подав апеляційну скаргу, де просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що дана ухвала прийнята з грубим порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Зазначає, що заява про забезпечення позову подана з порушенням ч.2 ст. 149 ЦПК України. 
Судом не встановлено та залишено поза увагою, внаслідок яких саме дій Відповідача, майно може бути відчужено та не з`ясовано у зв`язку із чим може бути утруднено чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості. 
Так, суд в оскаржуваній ухвалі, взагалі не посилався на реальність загрози відчуження майна, і не навів жодного обґрунтування наявності правових підстав для застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, не зазначив яким чином вжиття саме таких заходів забезпечення позову буде гарантією задоволення законних вимог позивача, зважаючи на предмет судового розгляду справи, визначений заявником як у заяві про забезпечення позову, так і у самому позові. При цьому, сам Позивач такого обґрунтування не наводить у заяві про забезпечення позову, а лише посилається на те, що Відповідач має підстави для звернення до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, зняття арешту з майна, в тому числі з автомобіля. Також до поданої Позивачем заяви про забезпечення позову не додано доказів, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду, як-то: реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, в тому числі і відчуження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути відхилена з огляду на наступне.
Суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог заяви про забезпечення позову.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно приписів п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.
Відповідно до роз`яснень викладених в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.
Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.
Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. 
Зі змісту прохальної частини заяви про забезпечення позову слідує, що ОСОБА_3 просив суд забезпечити позов шляхом обрання такого виду забезпечення як накладення арешту на майно.
Заява про забезпечення позову не містить вимоги про заборону вчиняти певні дії, які полягають в забороні відчуження нерухомого майна. Тож, виходячи з принципу диспозитивності заявлених вимог, суд не вправі самостійно виходити за такі межі та обирати вид забезпечення позову, який позивачем не заявлявся.
Хоч арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, та обидва способи за своєю правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але при цьому вони є різними, і не дивлячись на це суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
З урахуванням підстав та змісту позову, а також заявлених вимог про обрання виду забезпечення позову, балансу інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про необхідність накладення арешту на спірне майно з метою збереження такого до вирішення спору. Накладення арешту на майно не позбавляє права відповідача ним користуватись та не позбавляє права власності на таке, оскільки носить тимчасових характер.
Аналізуючи викладені обставини даної справи, колегія суддів схиляється до думки, що негативні наслідки, які можуть настати від невжиття таких заходів переважають над тими можливими негативними наслідками, що можуть виникнути внаслідок вжиття заходів забезпечення позову.
Таким чином, доводи апеляційної скарги на думку колегії суддів не дають підстав для твердження про те, що ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, і таких апеляційний суд не встановив. У зв`язку з наведеним та враховуючи вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  - адвоката Пилипенка Олександра Сергійовича залишити без задоволення, а  ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 17 січня 2022 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 06 квітня 2022 року.