01.02.22
22-ц/812/118/22
П О С Т А Н О В А 
іменем України
01 лютого 2022 року                                                м. Миколаїв
справа № 473/2301/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,
із секретарем - Лівшенком О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 25 жовтня 2021 року суддею Старжинською О.Є. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 03 листопада 2021 року), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів - ОСОБА_5 , 
приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна, 
про визнання правочину недійсним та застосування відповідних наслідків, 
в с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 про визнання удаваного правочину недійсним та застосування наслідків удаваного правочину.
Позивач зазначав, що 01 липня 2012 року між ним, як приватним підприємцем, та приватним підприємцем ОСОБА_7 укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Пунктами 2.4 та 4.3 договору визначено, що орендар має першочергове право на викуп орендованого приміщення. 09 жовтня 2018 року, прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_7 , відповідачка ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 , яка також є співвласницею частки спірного нежитлового приміщення, продали його ОСОБА_2 . У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання цього договору недійсним та переведення на нього прав та обов`язків покупця. 12 серпня 2020 року відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року. 
Посилаючись на те, що договір від 12 серпня 2020 року укладений з метою перешкоджання йому у реалізації свого переважного права на придбання спірного нежитлового приміщення шляхом переведення прав та обов`язків покупця, ОСОБА_1 просив застосувати до нього наслідки удаваного правочину та визнати його недійсним.
До участі в справі як третіх осіб на стороні відповідачів залучено ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерову Г.А.
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Вуїв О.В. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що на час укладення договору купівлі-продажу представник продавців ОСОБА_5 не повідомляв покупця про відсутність у третіх осіб (наймача, користувача) прав на відчужуване майно; на відсутність у позивача майнових прав, які б порушувались оспорюваним договором; на відсутність у позивача першочергового права викупу цілого нежитлового приміщення, оскільки він має право оренди лише на його 1/2 частину; на дотримання нотаріусом пунктів 7.1 - 7.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України; та на недоведеність позивачем того, що воля сторін за оспорюваним договором була спрямована на встановлення інших, ніж передбачені договором, правових наслідків. 
Інші відповідачі та треті особи правом подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення мотивоване недоведеністю спрямованості волі сторін спірного договору на встановлення інших цивільно-правових наслідків ніж тих, які передбачені цим договором та відсутністю доказів того, що умови договору приховують іншу, ніж зазначено волю сторін.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, зокрема, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2021 року №296/5, оскільки договір про розірвання договору відчуження права власності був укладений після державної реєстрації права власності, то нотаріус мав відмовити в його посвідченні, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була наявна заборона його відчуження (пункт 7.4 Порядку). Крім того, вважає оспорюваний правочин удаваним і вчиненим з метою приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили та є недійсним.
Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_8 - адвокат Вуїв О.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувала заперечення на позовну заяву та на те, що встановлена судовою ухвалою заборона ОСОБА_2 відчужувати спірне нежитлове приміщення не відноситься до заборон відчуження, які підлягають реєстрації в ЄДР речових прав на нерухоме майно, оскільки це особливий вид обмеження і він був зареєстрований державним реєстратором за заявою № 3924887 та ці дії реєстратора ніким не оскаржувались. Отже у нотаріуса не було підстав для відмови у посвідченні договору про розірвання договору купівлі-продажу.
Інші відповідачі та треті особи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
В судове засідання апеляційного суду з`явився представник позивача - адвокат Маркін С.І., який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити позов. 
Інші учасники справи участі у судових засіданнях не приймали, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що 01 липня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).
Після смерті орендодавця ОСОБА_7 спадщину, у тому числі орендоване нежитлове приміщення, прийняла ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2018 року.
09 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 , який є співвласником нежитлового приміщення, та ОСОБА_3 , як продавцями з однієї сторони та ОСОБА_2 , як покупцем, з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Відчужуване приміщення має загальну площу 128, 4 кв.м та належить продавцям по Ѕ частці кожному. (а.с. 10).
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним цього договору в частині купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення та переведення на нього прав та обов`язків покупця.
12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. посвідчено договір про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 09 жовтня 2018 року за реєстраційним номером 1102 (а.с. 13).
Цього ж дня, цим же приватним нотаріусом, як державним реєстратором прав на нерухоме майно, відмовлено у державній реєстрації припинення права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , що було зареєстровано з реєстраційним номером 1067050748102 (а.с. 11).
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року, та переведення прав та обов`язків покупця. 
Рішення мотивоване тим, що таким позовним вимогам відповідають два різні способи захисту, та тим, що вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним не захищає переважного права придбання предмета оренди. У переведенні прав та обов`язків покупця відмовлено з тих підстав, що таке переважне право у наймача може виникати лише щодо тієї ж самої речі, яка передана йому в оренду. Предметом договору оренди є нежитлове приміщення площею 68 кв.м без визначення конфігурації та технічних характеристик, а предметом договору купівлі-продажу є нежитлове приміщення загальною площею 128,4 кв.м. Отже суд дійшов висновку про те, що предмет договору оренди і предмет договору купівлі-продажу не є ідентичними (а.с. 179-182).
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04 серпня 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати за спірне нежитлове приміщення, та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 18 360 грн за періоди серпень-листопад 2016 року, лютий-березень 2017 року та липень-вересень 2018 року. В частині стягнення 2 596, 97 грн вартості комунальних послуг відмовлено (а.с. 75-78).
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13 грудня 2021 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення. Рішення мотивоване систематичним невиконанням умов договору щодо сплати орендних платежів (а.с. 80-87, 169-171).
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (касаційне провадження № 14-498цс18).
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивачі мають довести: факт укладення правочину, що, на їх думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що договір від 12 серпня 2020 року про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року є удаваним, оскільки укладаючи зазначений договір, відповідачі зловживали правом та діяли на його шкоду. При цьому не вказав, які інші цивільно-правові наслідки мали на меті відповідачі, ніж ті, які передбачені оспорюваною угодою.
Підстави визнання договору недійсним як удаваного, визначені статтею 235 ЦК України, проте жодної з передбачених цією статтею підстав, позивач не зазначив та факту спрямованості волі сторін договору на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені вчиненим правочином, не довів. 
При цьому, за правилами частини 1 статті 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх  осіб на товар.
Отже, встановивши, що під час продажу спірного нежитлового приміщення представник продавців ОСОБА_5 приховав від покупця факт перебування приміщення в оренді ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулась до продавців з пропозицією розірвати договір та відшкодувати їй збитки.  
У подальшому, дійшовши згоди, сторони у нотаріальному порядку розірвали договір купівлі-продажу.
З викладеного вбачається, що ОСОБА_2 за наявності законодавчо передбачених підстав, скористалась своїм правом на відмову від майна, яке було продане їй з порушенням вимог діючого законодавства.
Пунктом 7.1 розділу VІІ Порядку визначено, що усі вчинені нотаріусом дії вносяться до відповідного реєстру.
Проте, посвідчивши 12 серпня 2020 року договір про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Кучерова Г.А. прийняла рішення про відмову у державній реєстрації припинення права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, пославшись на заборону вчинення такої дії судовим рішенням.
Дослідивши зазначені вище обставини справи та врахувавши те, що підстави визнання правочину недійсним визначені статтею 215 ЦК України, суд приходить до висновку, що сама по собі що відмова у державній реєстрації припинення права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, не є самостійною підставою для визнання договору недійсним.
Крім цього, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про неможливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним з підстав як застосування наслідків удаваної угоди, так і з підстав порушень в порядку державної реєстрації, оскільки зазначені вимоги є взаємовиключними. 
Тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Проте, посилаючись на порушення своїх прав, позивач ОСОБА_1 не зазначив, які його права, як колишнього орендаря спірного нежитлового приміщення порушуються договором про розірвання договору купівлі-продажу.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_1 вважав договір купівлі-продажу нежитлового приміщення таким, що порушує його права та просив визнати цього недійсним.
Між тим, оскільки на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення договір оренди спірного нежитлового приміщення розірвано рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15 червня 2021 року, та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13 грудня 2021 року у зв`язку з систематичним невиконанням умов договору щодо сплати орендної плати, то позивач ОСОБА_1 уже втратив право оренди вказаного приміщення. 
За такого, визнання договору про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року недійсним, не відновить порушеного, на його думку, права позивача.
Враховуючи вищезазначене та те, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       І.В.Лівінський                        
---------------------------------
Повну постанову складено 03 лютого 2022 року