Дата документу 15.02.2022 Справа № 310/8435/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 310/8435/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Богомолова Л.В.
№ 22-ц/807/607/22                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» в особі представника позивача Черкавського Юрія Сергійовича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як законного представника, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , службі у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як законного представника, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , службі у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном.

В обґрунтування заяви зазначало, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» з 15.10.2019 року.

11.05.2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 07/ІІ/ІІ-КЛ, відповідно до якого Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 37 000 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №07/ІІ/ІІ-КЛ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як «Іпотекодавці» передали в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 68,00 кв.м., житловою площею 40,00 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на квартиру загальною площею 40,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 22.10.2020 року АТ «Альфа-Банк» є власником вищезазначеної квартири.

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання Бердянської міської ради Запорізької області від 11.09.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зауважують, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладання договору іпотекі.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2021 року в задоволені позову – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.05.2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №07/ІІ/ІІ-КЛ, відповідно до якого Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 37 000 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №07/ІІ/ІІ-КЛ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як «Іпотекодавці» передали в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 68,00 кв.м., житловою площею 40,00 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 7-11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та реєстрацію права власності від 22.10.2020 року № 229233713 власником квартири загальною площею 40,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Альфа-Банк» (а.с. 15-16).

Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради №4229 від 11.09.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).
19.10.2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 18).

Відмовляючи задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено беззаперечного визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням лише за умови, що вона перестала бути власником цього приміщення.

Як вбачається з доводів позивача при розгляді справи у першій та апеляційній інстанції, він намагається шляхом визнання відповідачів такими що втратили право користування житлом, виселити їх з займаного приміщення.

Натомість виселення є самостійним видом відповідальності, який не може застосовуватися автоматично у випадку, коли особа з будьякий причин позбавилася права власності на житло.

Тож суд правильно виходив з наступних положень закону.

За  статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Натомість право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який прямо визначений законом.

Права власника житлового будинку або квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В той же час такі вимоги мають відповідати та можуть бути реалізовані виключно за передбаченою законом процедурою.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що захист права власника житлового приміщення, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, а також визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням регулюються статтями 405 ЦК України, 109 ЖК України та Законом України «Про іпотеку».

Так, ст.405 ЦК України врегульовані підстави визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить іншій особі на праві приватної власності, серед яких не міститься правомочності власника визнавати особу, яка вселилася у встановленому порядку до спірного житла та продовжує користуватися ним, лише з підстав переходу права власності на житло

Предметом позову у справі, є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації в примусовому порядку зі спірної квартири, яку позивач набув у власність згідно ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку», а отже позивач повинен був бути обізнаним про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання членів сім`ї попереднього власника.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену під час розгляду справи № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21 серпня 2019 року .

За цією позицією не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Слушним та таким що стосується висновків суду у даній справі є і посилання суду першої інстанції на практику міжнародного суду.

Зокрема, європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом першої інстанції також прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради №154 від 13.04.2021 року, відповідно до якого визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є неправомірною, оскільки ситуація, яка склалася, призведе до порушення майнових прав малолітньої дитини (а.с.96-99). 

Також суд першої інстанції прийняв до уваги, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом поставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом.

Посилання у апеляційній сказі на те, що позивачеві належить абсолютне право власності на спірне житло не надає йому підстави не дотримуватися законодавства, чинного у сфері житлових правовідносин.

Зазначення у апеляційній скарзі про те, що позив заявлено про визнання осіб такими що втратили право користування житлом, а не про виселення не вливає на правильність висновків суду першої інстанції, який констатував що втрата права користування житлом в судовому порядку можлива лише за умов, визначених у відповідних положеннях закону, серед яких немає такого як зміна власника приміщення.

До того ж судова колегія враховує, що втрата відповідачами права власності на житло автоматично не позбавляє їх права користування ним.

Тож наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21лютого 2022 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

О.З. Поляков