ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/5431/21 пров. № А/857/17394/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, головуючий суддя – Потабенко В.А., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 115 456,00 грн. за період з 15.06.2020 року по 26.02.2021 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач при звільненні його з військової служби та виключенні зі списків особового складу не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив індексації грошового забезпечення. Наголосив, що на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2020 року у справі №380/7321/20 йому було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 4084,31 грн. Вказані кошти були виплачені позивачу 26.02.2021 року шляхом зарахування на картковий рахунок. Таким чином, позивач зазначав, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 15.06.2020 року по 26.02.2021 року, що становить 256 днів. У зв`язку з цим, звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 99177 (дев`яносто дев`ять тисяч сто сімдесят сім) гривень 15 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що військова частина НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів третього рівня і не має можливості самостійно розпоряджатися бюджетними коштами і в той же час є структурою, яка повністю фінансується за рахунок Державного бюджету і не має інших джерел фінансування, то об`єктивно не мала можливості здійснити всі передбачені виплати позивачеві на момент його звільнення. Виплату позивачеві виплат було проведено по мірі надходження коштів на рахунок військової частини. Позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати з трудовими відносинами. Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Разом з тим, апелянт зазначає, про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України. 
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 до 15.06.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2020 року №121 старшого прапорщика ОСОБА_1 , головного сержанта - командира відділення охорони 1127 взводу охорони військової частини НОМЕР_4 звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.06.2020 року №18-РС у відставку за підпунктом “б” пункту 2 (за станом здоров`я) частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, з правом носіння військової форми одягу, вважати, що справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу 15.06.2020 і направлено для зарахування на військовий облік до Сколівського РВК Львівської області.
В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок по грошовому забезпеченню.
Згідно довідки від 07.07.2020 року № 350/489/47/485пс позивачу виплачено та зараховано на картковий рахунок 22.06.2020 року (платіжне доручення №386 від 19.06.2020) кошти в розмірі 66463,36 грн., зокрема :
- грошове забезпечення за червень 2020-6770,13 грн.;
- грошова допомога при звільненні-20310,38 грн.;
- грошова компенсація за невикористані дні відпустки-39266,72 грн.;
- матеріальна допомога - 1020,00 грн.;
- індексація за червень 2020 року-108,26 грн.
Також після звільнення, позивач звертався до відповідача за компенсацією за неотримане речове майно. 
Позивачу таку компенсацію нараховано та виплачено у розмірі 28 630,43 грн., що підтверджується даними виписки з карткового рахунку позивача про зарахування коштів. Зокрема, частину коштів у розмірі 20 997,93 грн. виплачено 21.07.2020 року та решту коштів 21.08.2020 року, що не заперечується відповідачем.
Позивач звертався до відповідача щодо неправомірно ненарахованої та невиплаченої індексації грошового забезпечення за період 2016-2018, проте останній в задоволенні такої відмовив. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року у справі №380/7321/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
На виконання рішення суду, 26.02.2021 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу шляхом зарахування на картковий рахунок було виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 4 084,31 грн.
Вважаючи, що непроведення повного розрахунку при звільненні дає позивачу право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю,  на вільний вибір роботи, на  справедливі  і  сприятливі  умови  праці та на захист від безробіття.
Кожна людина,  без будь-якої дискримінації,  має право  на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право  на  справедливу  і  задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої  та її сім`ї,  і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як  таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військовослужбовців.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а у подібних правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми статтей 116 та 117 КЗпПУ.
Матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених  ст.116 КЗпП України.
Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача – 15.06.2020 року по день фактичної виплати – 26.02.2021 року.
За даними позивача сума вказаного середнього заробітку складає 115 456 грн., при цьому загальна кількість днів - 256.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).
Матеріалами справи підтверджується, що середньоденний заробіток, розмір грошового забезпечення позивача становив 451 грн.
Між тим, в порівнянні із визначеною сумою індексації грошового забезпечення, розрахункові суми позивача за її затримку не можна вважати співмірними, оскільки такі в кілька разів її розмір.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Зокрема, істотність частки складових компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 4084,63 грн. (сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) / 115 456 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що визначена позивачем) x 100 = 4%.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4%, становить: 451 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 4%/100 = 18,04 грн. За 256 днів затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 4 618,24 грн.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.06.2020 року по день фактичного розрахунку 26.02.2021 року в розмірі 4618,24 грн., решта вимог в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню в частині його оскарження з прийняттям нового в цій частині, яким адміністративний позов слід задовольнити частково. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі №380/5431/21 – скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 4 618 (чотири тисячі шістсот вісімнадцять) гривень 24 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький