УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/15314/20
провадження № 61-15076ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хмельницька міська рада, Публічне акціонерне товариство «Проскурів»,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хмельницька міська рада, Публічне акціонерне товариство «Проскурів», про зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хмельницька міська рада, Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Проскурів», в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо незвернення до суду із заявою про передачу безхазяйного житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача звернутись із заявою про передачу майна у власність територіальної громади. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року - без змін.
Не погоджуючись із рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року продовжено ОСОБА_1 встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 24 вересня 2021 року, на три дні з дня вручення копії цієї ухвали.
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 320/5970/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області виходив з того, щоОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами бездіяльність Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради. Крім того, суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Хмельницький апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача звернутися до суду із заявою не призведе до поновлення його порушеного права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що протягом 1987 року за рахунок бюджетних асигнувань колгосп «Комунар» побудував і прийняв в експлуатацію восьмиквартирний житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
Рішенням правління колгоспу «Комунар» від 31 грудня 1987 року № 15 ОСОБА_1 як члену колгоспу на склад сім`ї з чотирьох осіб надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 
На підставі ордеру на жиле приміщення ОСОБА_1 разом з сім`єю вселився у квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував у ній своє місце проживання.
11 квітня 2013 року житловий будинок на 
АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як безхазяйну нерухому річ. 
Про взяття житлового будинку на облік як безхазяйної нерухомої речі зроблено оголошення у газеті «Проскурів» № 18 від 25 квітня 2013 року.
ПАТ «Проскурів» є правонаступником колгоспу «Комунар» села Ружична Хмельницького району Хмельницької області.
Житловий будинок на АДРЕСА_1 перебуває на балансі ПАТ «Проскурів».
Також судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 22 травня 2014 року задоволено заяву Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради та передано житловий будинок на 
АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Хмельницького.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 29 липня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Проскурів» задоволено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 22 травня 2014 року скасовано і залишено заяву Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність без розгляду.
Суд апеляційної інстанції виходив з наявності спору про право на житловий будинок, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.
Листом Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради від 13 травня 2020 року № 557/01-14-10 відмовлено ОСОБА_1 у повторному зверненні до суду з заявою про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність.
Судами встановлено, що між Управлінням комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради та ПАТ «Проскурів» виник спір щодо передачі багатоквартирного житлового будинку на 
АДРЕСА_1 у комунальну власність як безхазяйної нерухомої речі. Також існує спір між ПАТ «Проскурів» і ОСОБА_1 щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 у цьому будинку в порядку приватизації житла.
Права чи інтереси осіб мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
З огляду на наявність звернення відповідача до суду із заявою про передання житлового будинку на АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Хмельницького та залишення такої заяви судом без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача звернутися до суду із повторною заявою не призведе до поновлення його порушеного права.
Судами попередніх інстанцій також установлено, що ОСОБА_1 не надано доказів на обґрунтування своїх вимог про незаконність бездіяльності Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради.
При вирішенні справи, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права і з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 320/5970/17, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 686/15314/20.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної інфраструктури Хмельницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хмельницька міська рада, Публічне акціонерне товариство «Проскурів», про зобов`язання вчинити дії. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук