ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2022 року
м. Харків

справа № 638/9191/20
провадження № 22-ц/818/172/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря – Гришиної А.О.,

учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач – Харківська міська рада,
представник – Яснолобов Олексій Володимирович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року в складі судді Подус Г.С.,

у с т а н о в и в :

06 липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права користування приміщеннями квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що  ОСОБА_1 є користувачем ізольованої кімнати, площею 15,0 кв. м, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харків від 04 квітня 2012 року по справі № 2-6191/11 та рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 2012 року № 785. ОСОБА_2 є користувачем неізольованої кімнати площею 10,3 кв. м у квартирі АДРЕСА_2 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2008 року по справі № 2-798/08 та рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харків ради від 07 липня 2009 року № 197/1. 
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харків від 26 червня 1990 року на ім`я ОСОБА_2 відкрито лицевий рахунок на кімнату площею 19,3 кв. м в квартирі АДРЕСА_2 на склад сім`ї з трьох осіб – її та її синів, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Під час розгляду справи №2-6191/11 Дзержинським районним судом м. Харків було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 складають одну квартиру з 4 кімнат посімейного заселення, яка розташована на другому поверсі двоповерхового будинку. Квартири (житлові кімнати), якими вони користуються, є житловими саме за ознаками наявності пов`язаних допоміжних приміщень кухні, ванної кімнати, туалету, комори, та інших. 
Посилаючись на те, що вони фактично не можуть користуватись квартирою (житловою кімнатою) саме для постійного проживання, право на яке за ними визнано вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили суд визнати за ними право користування на приміщення кухні площею 28,7 кв. м та коридорів площею 7,6 та 3,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 у складі квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 у даному житловому будинку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.
02 грудня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що  Харківською міською радою не визнається їх право на користування приміщеннями  кухнею та коридорами за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , що порушує їх житлові права, оскільки вони намагались отримати право користування для подальшого законного використання та утримання в належному стані спірних приміщень.

Харківська міська рада рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що  рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2012 року визнано за ОСОБА_3 право користування ізольованою кімнатою, площею 15,0 кв. м, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2008 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування звільненими у квартирі АДРЕСА_2 неізольованою кімнатою площею 10,3 кв. м та ізольованою кімнатою площею 16,4 кв. м. 
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харків ради від 07 липня 2009 року № 197/1 ОСОБА_2 визнано наймачем неізольованої кімнати житловою площею 10,3 кв. м та ізольованою кімнатою площею 16,4 кв. м у квартирі АДРЕСА_2 (сім`я з трьох осіб: вона, син- ОСОБА_3 , син - ОСОБА_3 )
Згідно з частинами першою та шостою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права в залежності від встановлених правовідносин. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Крім того, слід зазначити, що під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження того, що їх права щодо користування кухнею та коридорами за адресою: АДРЕСА_5 , квартири АДРЕСА_2 були порушені. При цьому, доступ до місць загального користування мають всі мешканці, у тому числі позивачі. 
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання  права користування  за  ОСОБА_3  та ОСОБА_2   приміщеннямими кухні площею 28,7 кв. м та коридорів площею 7,6 та 3,6 кв. м. за адресою:  АДРЕСА_6 , є правильним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо порушення строків розгляду справи судом першої інстанції не є підставою для скасування постановленого рішення в розумінні статті 376 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий –                                                                               А.В. Котелевець 

Судді – І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук