ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1974/20  Номер провадження 22-ц/814/196/22	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк  О.С.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря: Владімірова Р. В. 
розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2021 року у складі судді Предоляк О. С.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Цемах Володимир Андрійович, Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із залученням в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Цемаха В. А. та приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О. В., у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 06.04.2017, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 932, та витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06.03.2017 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за р. № 522 ним придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку з вчиненням вказаного правочину у відповідності до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34157963 від 06.03.2017 в Державному реєстрі речових прав було вчинено відповідний запис про право власності: 19339761 про реєстрацію вказаного нерухомого майна за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 81926971 від 07.03.2017.
Вказував, що 06 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 932, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 
04 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1217, за яким право власності на вищевказану квартиру перейшло до ОСОБА_4 .
Вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з його власності незаконно на підставі недійсного правочину, оскільки спірний правочин - договір купівлі-продажу квартири від 06.04.2017, укладений між  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 , був укладений не особисто позивачем, а діючим від його імені представником -  ОСОБА_2  на підставі довіреності від 27.02.2008, яка посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Цемахом В.А. та видана строком на 10 років, проте він ніколи не підписував вищевказану довіреність на ім`я ОСОБА_2  та не уповноважував останнього діяти від свого імені у власних інтересах. 
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2021 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Михайлюка К. А. призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, для проведення якої витребувано від ОСОБА_1 оригінал довіреності серії ВКЕ № 107499 від 27.02.2008, виданої від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 . 
Ухвалою суду від 08 липня 2021 року поновлено провадження у справі, оскільки позивачем не подано оригінал довіреності, необхідний для проведення судової почеркознавчої експертизи, з зазначенням причин неможливості надання витребуваного судом оригіналу.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові витрати віднесено на рахунок позивача.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності довіреності від 27.02.2008, на підставі якої діяв ОСОБА_2 при укладанні оспорюваного правочину.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд безпідставно та невмотивовано відхилив наданий ним висновок експерта Незалежного інституту судових експертиз Фраймович Л. В. № 9702 від 29.04.2021 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, якою було достовірно встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис « ОСОБА_1 » у довіреності серії ВКЕ № 107499 від 27.02.2008 на ім`я ОСОБА_2 виконані не ОСОБА_1 .
Вважає, що дана обставина є порушенням норм процесуального права, що призвело до неповного та не всебічного з`ясування обставин справи та мало наслідком винесення незаконного рішення суду.
Крім того, суд залишив без уваги заявлене 16.10.2021 представником відповідача клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.
Також вказує, що на виконання ухвали суду від 20.01.2021 було витребувано від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Цемаха В. А. оригінал довіреності на ім`я ОСОБА_2 , проте приватний нотаріус ввів суд в оману, вказавши, що довіреність була передана ним ОСОБА_1 , в той час як за результатами позапланової перевірки приватного нотаріуса Цемаха В. А. встановлено, що в матеріалах справи 2-12 (Б) «Нотаріально посвідчені довіреності строком дії від 3-х до 10-ти років», том 2 за 2008 рік наявний другий оригінальний примірник довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 .
Суд не приділив належної уваги вказаній обставині та не витребував оригінальний примірник довіреності.
Вважає безпідставним висновок суду про те, що вимоги позивача про недійсність правочину невірним способом захисту порушеного права позивача, оскільки такий спосіб захисту є усталеним в судовій практиці.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Михайлюк К. А. просить рішення суду першої інстанції залишити в силі, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Посилається на факт ухилення позивача від надання оригіналу довіреності № 880 від 27.02.2008 для проведення почеркознавчої експертизи у державній експертній установі, а саме Інституті судових експертиз ім. заслуженого проф. М. С. Бокаріуса м. Харків та відсутності порушень приватним нотаріусом Цемах В. А. вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні Довіреності від 27.02.2008 за реєстровим № 880. 
Третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Цемах В. А. також подав заперечення на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , у яких просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 06 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 522, на ім`я ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), що мешкає в АДРЕСА_2 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 29.11.2016 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 3691, діяв ОСОБА_5 , було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,0 кв. м., житловою площею 41,1 кв. м. 
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 06.03.2017 в Державному реєстрі речових прав було вчинено відповідний запис про право власності: 19339761 про реєстрацію вказаного нерухомого майна за ОСОБА_1 
06 квітня 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 932 посвідчено договір купівлі-продажу квартири між продавцем ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), що мешкає в АДРЕСА_2 , від імені якого по довіреності, посвідченій 27.02.2008 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Цемахом В. А. за р. № 880, діяв ОСОБА_2 , та покупцем ОСОБА_3 
04 травня 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 1217 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис номер 20245330 про право власності відповідача ОСОБА_4 на об`єкт житлової нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Як вбачається зі змісту довіреності від 27 лютого 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Цемах В. А., зареєстрованої у реєстрі за № 880, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий 30.12.2006 Козельщинським РВ УМВС України в Полтавській області, ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - НОМЕР_1 ), зареєстрований в АДРЕСА_4 , уповноважив (за попередньо досягнутої з ним домовленістю) ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - НОМЕР_3 , який проживає в АДРЕСА_5 , придбати на його ім`я та розпоряджатися (продати або обміняти) будь-якою нерухомістю на території України та вести від його імені цивільні справи в усіх судових установах з усіма правами, що надаються законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому. З цією метою надав уповноваженій особі, зокрема, право підписати в органах нотаріату договір купівлі-продажу, міни, сплачувати необхідні кошти та одержувати належні йому кошти. Довіреність видана строком на десять років, до 27 лютого 2018 року з правом часткового або повного передоручення повноважень представника.
27 лютого 2008 року вказану довіреність зареєстровано у Єдиному реєстрі довіреностей, реєстраційний номер 23600052. 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як вольова дія суб`єктів цивільного права, правочин характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.
Частинами другою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, що для фізичних осіб є здатністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (стаття 30 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вказаних вимог законодавства є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.
Проте такі підстави визнання правочину недійсним стосуються вчинених правочинів, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі, але з дефектом суб`єктного складу (відсутність у сторін правочину дієздатності або правоздатності) або з дефектом волі (правочини, що вчинені без внутрішньої волі на їх вчинення та правочини в яких внутрішня воля особи сформувалася невірно).
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 06.04.2017, свою волю на вчинення якого він не виявляв, оскільки не видавав та не підписував довіреності на ім`я ОСОБА_2 від 27.02.2008, а отже, такий договір від його імені відповідач 1 не міг вчинити.
У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Таким чином, з огляду на підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий спосіб захисту, як визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2017, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 932, є невірним та обґрунтовано відмовив у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_6 .
Стосовно позовних вимог щодо витребування спірної квартири із володіння останнього набувача - відповідача ОСОБА_4 суд першої інстанції вірно встановив відсутність для цього правових та фактичних підстав, оскільки позивач належним чином не довів факт вибуття майна поза його волею. 
Статтею 41 Конституції України і статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
За змістом статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Отже, факт відчуження майна особою, яка не мала на це права, відсутність волі власника на його відчуження за оплатним договором, а також добросовісність чи недобросовісність набувача майна є предметом доказування у справах цієї категорії та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд встановлює на підставі доказів, до яких належать письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків (стаття 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 88 ЦПК України). 
Обставини, що мають значення для справи, для з`ясування яких необхідні знання у сфері, іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, встановлюються на підставі висновку експерта, який може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-108 ЦПК України).
Згідно статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Позивачем було надано суду експертний висновок ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» № 9702 від 29 квітня 2021 року, складений експертом Фраймович Л. В. на замовлення ОСОБА_1 від 20.04.2021 за результатами проведення почеркознавчої експертизи оригіналу довіреності серії ВКЕ № 107499 від 27 лютого 2008 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Цемахом Володимиром Аркадійовичем та зареєстрована в реєстрі за № 880.
Зважаючи на неналежну процесуальну поведінку позивача, який стверджував у суді про відсутність у нього оригіналу вказаної довіреності, яка витребовувалась судом, та за відсутності належних доказів джерела походження документу, що досліджувався ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» та який не міг бути наданий ОСОБА_1 , оскільки за повідомленням його представника знаходиться у позивача лише з 04 червня 2021 року, суд обґрунтовано піддав сумніву наданий позивачем висновок експерта та ухвалою від 29 червня 2021 року призначив по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, витребувавши при цьому від ОСОБА_1 оригінал довіреності серії ВКЕ № 107499 від 27.02.2008. Проте позивач ухилився від надання суду витребуваного документу, що унеможливило проведення судової експертизи по справі.
Обґрунтовуючи свої доводи лише висновком ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» № 9702 від 29 квітня 2021 року, який викликає сумніви у його правильності через відсутність доказів належності представленого на експертизу документу, позивач та апелянт по справі інших доказів суду не надав, від проведення судової почеркознавчої експертизи ухилився, що дає суду підстави для висновку про недоведеність факту вибуття спірної квартири поза волею позивача. 
До загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що всупереч принципу добросовісності, з моменту відчуження квартири 06 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 жодного інтересу, як власник нерухомого майна, не виявляв, витрат по його утриманню не здійснював, з цим позовом звернувся до суду 06.04.2020 - у останній день трирічного строку позовної давності, про обставини, за яких йому стало відомо про порушення свого права, суду не повідомляв та таких обставин не доводив, що свідчить про обізнаність позивача щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від його імені відповідачем ОСОБА_7 та відсутність підстав для витребування квартири від добросовісного набувача - відповідача ОСОБА_4 .
За наведених обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводами апеляційної скарги наведені у рішенні суду висновки не спростовуються, перекладення позивачем обов`язку доказування обставин справи на інших учасників суперечить принципу змагальності сторін та процесуальному обов`язку позивача довести підстави позову. 
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).
Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, є законним та справедливим, тому залишається апеляційним судом в силі, а апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна