ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3369/19	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/991/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Шевчук Г.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
за участі секретаря - Романська К.М.,
представника ОСОБА_1 - адвоката Гудими Л.Р.,відповідача ОСОБА_2 ,представника відповідача - адвоката Чегодар О.М.,представника відповідача Підгороднянської сільської ради Тернопільської області - Микитюк І. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/3369/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, визнання незаконним і скасування свідоцтв про право власності на житловий будинок від 07.09.2005 року. -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, визнання незаконним і скасування свідоцтв про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 07.09.2005 року по 1/3 ідеальній частині за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
На обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що під час перебування в шлюбі батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу придбали житловий будинок з господарчими будівлями в АДРЕСА_1 й проживали в цьому будинку до 1976 року. Відтак на означене майно поширюється режим права спільної сумісної власності.
Коли батьки позивачки померли, вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, в тому числі на спірний будинок, в якому, на її переконання 1/2 ідеальна частка належала її матері ОСОБА_4 , оскільки після смерті останньої батько позивачки склав заяву про відмову від прийняття спадщини. Проте, за наслідками заведення справи та встановлення правового режиму спадкового майна виявилося, що будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 в 2005 році був оформлений в статусі колгоспного двору по 1/3 частці на кожного за ОСОБА_2 (другою дружиною ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Позивачка зазначає, що протиправними діями, за відсутності волевиявлення її батька, котрий ніяких заяв не підписував, було змінено статус спірного приватного будинку на колгоспний двір, та позбавлено позивачку, як спадкоємця, на частину спадкового майна.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2021 року позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) задоволено.
Визнано незаконним і скасовано рішення Виконавчого комітету Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №20 від 26.05.2005 року про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.
Скасовано свідоцтва про право власності від 07.09.2005 року, видані Виконавчим комітетом Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_1 про належність по 1/3 ідеальній частині за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Судовий збір в розмірі 2305,20 гривень стягнуто з відповідачів Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду, оскільки вважають його незаконним та необґрунтованим, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
Зокрема зазначають, що в договорі купівлі ОСОБА_4 будинку в 1962 році було вказано, що ним був куплений колгоспний двір. На момент придбання будинку подружжя ОСОБА_6 обоє були членами колгоспу, він їздовий, вона доярка. Згідно з випискою з погосподарської книги за 61-62 р.. особовий рахунок № НОМЕР_1 вбачається, що подружжя було членами колгоспу. 
Також зазначають, що подружжя ОСОБА_6 в 1976 р. будували новий будинок і перейшли туди проживати. Будинок новий за адресою: ОСОБА_7 - 14 теж мав статус колгоспного двору, оскільки подружжя продовжувало бути членом колгоспу.
Крім того вказують, що позивачка ОСОБА_1 прийняла в спадщину після смерті матері лише - грошовий вклад, який був особистим майном члена колгоспного двору. А будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований за покійною ОСОБА_4 не був, оскільки відносився до колгоспного двору, про що свідчить довідка Тернопільської районної державної нотаріальної контори № 1/01 - 16 від 2 січня 2019 року.
Вважають, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів про належність будинку купленого подружжям ОСОБА_6 в 1962 році до суспільної групи колгоспних дворів і навпаки, не здобуто жодною доказу, що попри проживання в будинку двох членів колгоспу будинок відносився до суспільної групи робітничих і вважався майном подружжя.
Вказують, що спірний будинок ними був перебудований, добудували, збудували літню кухню з прибудовою та інші господарські приміщення. Огородили огорожею і після проведення до будинку газу перейшли туди проживати у 1987р. Проживали вони у ньому постійно, а в 2005 р. оформили право власності на будинок в рівних долях по 1/3 згідно того, що вони всі були членами колгоспу і до 1991р. всі проживали в будинку.
Таким чином вважають, що висновки зроблені судом при винесенні рішення не відповідають ні обставинам справи.
В судовому засіданні ОСОБА_2 , її представник та представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Гудима Л.Р. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення вимог. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду .
Судом встановлено, що під час перебування в шлюбі, батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 21 квітня 1962 року, придбали в ОСОБА_8 житловий будинок з господарчими будівлями в АДРЕСА_1 й проживали в цьому будинку до 1976 року. Означений договір був укладений титульним покупцем ОСОБА_4 .
Рішенням виконавчого комітету Драганівської сільської ради від 24.06.1972 року, і відповідно рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Димитрова батьку позивачки ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка площею 800 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку і господарчих будівель за адресою АДРЕСА_2 .
В 1976 році батьки позивачки разом з дітьми перешли проживати в житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , який мав статус колгоспного двору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_4 померла.
Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина, й ОСОБА_9 , як спадкоємиця першої черги за законом, прийняла спадщину, про що свідчить заведена спадкова справа Тернопільською районною державною нотаріальною конторою за №111/1983, що перебуває на зберігання в нотаріальному архіві Тернопільської області. ОСОБА_4 подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
В 1982 році ОСОБА_4 одружився вдруге з ОСОБА_2 (відповідачка у справі), в якої був син ОСОБА_3 (співвідповідач у справі). Після одруження ОСОБА_2 перейшла проживати до ОСОБА_4 в житловий будинок в АДРЕСА_2 , в якому вони спільно проживали до 1992 року.
Означений житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 відносився до колгоспного двору. За цією адресою проживала і була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , що стверджується довідкою Драганівської сільської ради від 05.02.2003 року №719. В колгоспному дворі відповідно довідки мала власну 1/6 частку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що доводиться рішенням №31 Драганівської сільської ради Тернопільського від 28 серпня 2003 року про оформлення права власності на житловий будинок та довідкою виконавчого комітету Дранганівської сільської ради від 05.09.2003 року №719.
       01.12.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до договору дарування, посвідченого нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори, подарували належну кожному з них 1/6 частку будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_10 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_4 .
Після його смерті відкрилася спадщина, котру ОСОБА_1 прийняла в установленому законом порядку, звернувшись з відповідною заявою про прийняття спадщини. Окрім цього, рідна сестра позивачки ОСОБА_11 , відмовилася від прийняття спадщини, про що звернулася в нотаріальну контору з заявою. Ще одним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , була відповідач у справі ОСОБА_2 .
В липні 2016 року позивачка, звернулася до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .. При цьому надала документи про обсяг спадкового майна, зокрема копію договору купівлі продажу будинку від 21 квітня 1962 року за адресою АДРЕСА_2 . Разом з тим, як зазначає позивачка, нотаріусом було повідомлено, що спадщину прийняла також відповідачка ОСОБА_2 , котра надала, для оформлення спадкових прав, свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 07.09.2005 року на 1/3 частку житлового будинку в АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_4 .. Окремо нотаріус повідомив, що право власності на цей житловий будинок належить по 1/3 частині ще відповідачці ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_3 .
Рішенням Виконавчого комітету Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №20 від 26.05.2005 року вирішено оформити право власності на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.
Згідно свідоцтв про право приватної власності на житловий будинок від 07.09.2005 року, виданих Виконавчим комітетом Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_2 належить по 1/3 частині ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
       Підставою визнання права власності за відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та покійним ОСОБА_4 , як членами колгоспного двору, на спірний житловий будинок була їх реєстрація, згідно довідки Драганівської сільської ради №630 від 2005 року, до змісту якої, як вбачається з оглянутого в суді першої інстанції оригіналу, було внесено виправлення номера будинку з 14 на 24.
Також судом встановлено, що спірне рішення ВК Драганівської сільської ради №20 від 26.05.2005 року, було ухвалене на підставі заяви ОСОБА_4 від 24.05.2005 року.
Зазначена заява була предметом експертного дослідження, й висновком судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів Тернопільського відділення КНДІСЕ від 18.07.2019 року №730/731/19-22, встановлено підпис від імені ОСОБА_4 у заяві від 24.05.2005 року, поданій до Драганівської сільської ради про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_2 , а також рукописний текст цієї заяви виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.
03 серпня 2016 року за №930 подана заява на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від дружини померлого гр. ОСОБА_2 , згідно з якої:
- 04.08.2016 р. По реєстру за №896 гр. ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на земельну ділянку площею 2,5412 га;
- 04.08.2016 р. По реєстру за №898 гр. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на земельну ділянку площею 0,4900 га;
- 04.08.2016 р. По реєстру за № 900 гр. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3частку на земельну ділянку площею 0,2265 га.
04.10.2016 року за №1287 подана заява на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від гр. ОСОБА_10 , яка діє від імені та в інтересах дочки померлого гр. ОСОБА_1 , по довіреності згідно якої:
-04.10.2016 р. По реєстру за №1480 гр. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток на земельну ділянку площею 2,5412 га;
-04.10.2016 р по реєстру за №1482 гр. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток на земельну ділянку площею 0, 4900 га;
-04.10.2016 р по реєстру за №1484 гр. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток на земельну ділянку площею 0,2265 га.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК УРСР.
Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.
Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Колегія суддів зазначає, що виключно сільські ради мали повноваження щодо визначення суспільних груп домогосподарства в сільській місцевості та внесення таких відомостей до погосподарських книг. 
Таким чином, за період 1962-1991 років суспільну групу домогосподарства «колгоспний двір» за адресою по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 визначила Драганівська сільська рада, вносила, відповідні записи до погосподарських книг с. Драганівка за вказаний період.
       Колегія суддів вважає, що оскільки сільською радою надано копії погосподарських книг за один і той же період з різними особовими рахунками, за деякі роки погосподарських книг немає, для з`ясування питання правильності віднесення спірного будинку до суспільної групи господарств «колгоспний двір» необхідно записи в погосподарських книгах оцінювати в сукупності з іншими доказами.
Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги та прийшов до помилкового висновку, що будинокволодіння в АДРЕСА_2 не є колгоспним двором, колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.
Нормами частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Статті 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. 
Відповідно до п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених Постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, в графі "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства.
Колегія суддів зазначає, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1936 року без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. 
Як встановлено судом першої інстанції, під час перебування в шлюбі, батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 21 квітня 1962 року, придбали в ОСОБА_8 житловий будинок з господарчими будівлями в АДРЕСА_2 й проживали в цьому будинку до 1976 року. Означений договір був укладений титульним покупцем ОСОБА_4 .
        ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка площею 800 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку і господарчих будівель за адресою АДРЕСА_2 , що стверджується рішенням виконавчого комітету Драганівської сільської ради від 24.06.1972 року, і відповідно рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Димитрова. 
Після побудови будинку в 1976 році ОСОБА_4 з сім`єю переїхали проживати по АДРЕСА_2 . Даний будинок був віднесений до суспільної групи колгоспний двір оскільки ОСОБА_12 як голова двору був членом колгоспу та працював в колгоспі. 
       Згідно Витягу з погосподарської книги с. Драганівка станом на 1977- 1979 р,1980-1982 р, 1983-1985 р,1986р -1990 р, 1991 р-1995 р 1991-1995 роки, виданого Підгороднянською сільською радою, вбачається, що домогосподарство за адресою АДРЕСА_2 , відносилось до категорії «колгоспний двір», рахувалося за його членами: ОСОБА_4 значився головою двору. Станом на 1986-1990 рік були зареєстровані ОСОБА_4 голова двору, ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_13 (дочка) , ОСОБА_14 (зять), ОСОБА_15 (онука), ОСОБА_16 (онук). 
       Таким чином до складу колгоспного двору входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами 1976 року побудови, що розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, яка перебувала в спільному користуванні його членів. 
Отже статус колгоспного двору будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 був визначений вірно та не заперечується учасниками справи. 
       Всі члени колгоспного двору по АДРЕСА_2 які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.
       Таким чином ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 (дружина) мали по 1/6 частці в майні даного колгоспного двору та 01.12.2003 року відповідно до договору дарування, посвідченого нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори, подарували належну кожному з них 1/6 частку будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_10 .
Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку ,що ОСОБА_4 . Голова двору та відповідачка ОСОБА_2 були членами одного колгоспного двору - будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 . 
       Колегія суддів зазначає ,що діючим законодавством на час виникнення спірних правовідносин особа не могла бути одночасно членом декількох колгоспних дворів, а тому доводи апеляційної скарги ,що ОСОБА_4 голова двору та відповідачка ОСОБА_2 були членами колгоспного двору за адресою АДРЕСА_1 є необґрунтованими, оскільки вони були членами колгоспного двору за адресою АДРЕСА_2 . 
Так рішенням №31 Драганівської сільської ради Тернопільського від 28 серпня 2003 року про оформлення права власності на житловий будинок вирішено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будовами і спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 . В рівних частках. З даним рішенням сторони погодились та не оскаржували його.
Матеріали справи не містять даних, що спірне домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року та в ньому були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 станом 15 квітня 1991 року були членами іншого колгоспного двору за адресою АДРЕСА_2 та мали частку в майні цього двору.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 не був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 станом 15 квітня 1991 року і виписки з погосподарських книг не містять таких даних. З виписки з погосподарської книги №3 за 1991-1995 рік міститься тільки запис без зазначення року, без зазначення адреси та особового рахунку про реєстрацію ОСОБА_3 , ОСОБА_18 1992 р.н., ОСОБА_19 1972 р.н., а тому доводи апеляційної скарги ,що ОСОБА_3 був членом колгоспного двору за адресою по АДРЕСА_1 колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.
       Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку про те, що господарство за адресою АДРЕСА_1 не відноситься до суспільної групи - колгоспний двір.
       Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що спірне домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 не відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність», у ньому не були зареєстровані відповідачі обґрунтовано вважав, що спірне домоволодіння не належало до колгоспного двору оскільки станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 були членами іншого колгоспного двору за адресою АДРЕСА_2 та набули по 1/6 частці в майні колгоспного двору, а тому підставно задовольнив вимоги та визнав незаконним та скасував рішення Виконавчого комітету Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №20 від 26.05.2005 року про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках та скасував свідоцтва про право власності від 07.09.2005 року, видані Виконавчим комітетом Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами по АДРЕСА_2 про належність по 1/3 ідеальній частині за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
       У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судом було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року. 

Головуюча:                                                                 Г.М. Шевчук

Судді:                                                                         Б. О. Гірський

Г. В. Бершадська