ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/17689/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши у письмовому провадженні  в м. Дніпро
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року 
у справі №160/17689/21 
за позовом   ОСОБА_1  
до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області     
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2021 р.    ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до   Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   в якому просив:  
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2021 року № Ф-8081-53У у сумі 35 588,74 грн., видану Головним управління ДПС у Дніпропетровській області.
- зобов`язати Головне управління ДГІС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ідентифікаційний код юридичної особи 44118658) внести зміни до інтегрованої картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості (недоїмки) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35 588,74 грн.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 160/17689/21 адміністративний позов    ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. 
Не погодившись з рішенням суду, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області  подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 160/17689/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач наполягає на правомірності оскаржуваних позивачем вимог про сплату боргу, оскільки в період, коли позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, він відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування був платником єдиного внеску.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 11.08.2021 року Головним управління ДГІС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) № Ф-8081-53У у сумі 35 588,74 грн.
15.09.2021 року Головним державним виконавцем Слобожанського ВДВС у Дніпровському p-ні Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66823697 про стягнення з позивача недоїмки в розмірі 35 588,74 грн.
Отримавши постанову, позивач звернувся до Слобожанського ВДВС у Дніпровському p-ні Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та зняття необхідних копій.
Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 24.09.2021 року позивачем отримано копію вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2021 року № Ф- 8081-53У, яка винесена Головним управління ДПС у Дніпропетровській області.
Не погодившись з прийнятою вимогою, позивач звернувся до суду.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз.5 п.1 ч.1 ст.4 Закону);
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону).
За правилами абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці , та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
п.2 - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 -1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
п.3 - для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).
Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування , незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана, зокрема, у постановах від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа №620/2449/19).
Матеріалами справи підтверджено, що позивач в період 2017-2020 років був працевлаштований: 05.12.2016 - 10.03.2017 - в Філії ПАТ ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО- ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ на посаді начальника юридичного відділу; 13.03.2017 по 09.01.2019 - ТОВ ІНТЕРПАЙП МЕНЕДЖМЕНТ на посаді юрисконсульта. З 10.01.2019 - по теперішній час у ТОВ ТЕРВІН ГРУП на посадах юрисконсульта та провідного юрисконсульта.
За встановлених вище обставин, які відповідачем не заперечуються, позивач у періоді, за який контролюючим органом нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску (коли він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем), перебував у трудових відносинах з роботодавцями - страхувальниками, які, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за нього як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджено наявними в матеріалах справи індивідуальними відомостями про застраховану особу.
Таким чином, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у періоді, за який контролюючим органом позивачу нараховані суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірному періоді, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність формування контролюючим органом оскаржуваних вимог про сплату боргу.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  30 листопада 2021 р. у справі № 160/17689/21 - залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  30 листопада 2021 р. у справі № 160/17689/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку в випадках  та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко