П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/1122/21-а                                          Головуючий у 1-й інстанції: Маренич І.В. 
          Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 

29 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Матохнюка Д.Б. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Чернівецької обласної державної адміністрації  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  01 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної державної адміністрації, Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 06.03.2020 р. №210-р "Про структуру обласної державної адміністрації" із змінами в редакції розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 11.02.2021 р. №145-р "Про внесення змін до структури обласної державної адміністрації";
- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 11.02.2021 р. №10-ос "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації;
- стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 13.02.2021 р. по день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати;
- стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації і стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року позов задоволено частково.
А саме: 
- визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 11.02.2021 р. №10-ос "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновлено на державній службі ОСОБА_1 , на посаді виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації з 13.02.2021 р. (вихідний)
- стягнуто з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 194353,52 грн.
В задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.   
Не погодившись із винесеним судовим рішенням, в часині задоволених вимог, його оскаржив відповідач - Чернівецька обласна державна адміністрація, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просив рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. 
Розгляд справи здійснюється колегією суддів в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно наказу Чернівецької обласної державної адміністрації від 31.10.2018 р. №39-ос ОСОБА_1 з 01.11.2018 р. призначений виконуючим обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства обласної державної адміністрації.
У зв`язку з реорганізацію Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації та відповідно до розпорядження обласної державної адміністрації від 06.03.2020 р. №210-р "Про структуру обласної державної адміністрації", позивача 12.03.2020 р. попереджено про наступне звільнення із займаної посади, що мало місце не раніше ніж за 30 календарних днів від дати персонального попередження.
12.02.2021 року позивача звільнено із займаної посади виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства обласної державної адміністрації у зв`язку з реорганізацією Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства обласної державної адміністрації, про що Чернівецькою обласною державною адміністрацією 11.02.2021 р. прийнято розпорядження №10-ос.
Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача звільнено у зв`язку з реорганізацією, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, а щодо державних службовців - спеціальним Законом України "Про державну службу".
Так, на переконання суду першої інстанції, відповідачами не надано доказів того, що ними перед звільненням позивача розглядалася можливість переведення останнього у новостворений Департамент капітального будівництва, містобудування та архітектури Чернівецької обласної державної адміністрації, або проводилася перевірка рівня його професійної підготовки та професійної компетентності, за наслідками якої суб`єкт владних повноважень не знайшов можливості запропонувати йому будь-яку вакантну посаду державної служби у новоствореному органі, попри те, що такі вакантні посади були наявні.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія судів відзначає наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.1, ч.1 ст.3 Закону №889-VIII, державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець є громадянином України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом №889-VIII (тут і надалі в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» №117-IX від 19.09.2019 (далі - Закон №117-IX), чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та в частині, що не врегульовано спеціальним законодавством, КЗпП України.
Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону)
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, ч. 3 ст. 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби м о ж е пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
При цьому, вжите у частині 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби № 86р/з від 20.02.2020 р. при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».
Отже, аналізуючи положення Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, на думку колегії суддів, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.
Апеляційний суд також зазначає, що відповідач не вправі вибірково підходити до процедури вивільнення працівників, пропонуючи новоутворені вакансії одним службовцям та утримуючись від такого пропонування іншим. Вибірковий підхід суперечитиме одному із принципів здійснення державної служби, про який йдеться у п. 7 ч. 1 ст. 4  Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, в силу якого: «державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження».
Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не дотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання про звільнення позивача.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відзначити наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач до звільнення займав посаду виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації. Вимога про поновлення на ній зазначалась ним і в разі скасування наказу про його звільнення і поновлення на роботі.
Посада виконуючого обов`язки не є постійною і працівник погоджується з такими умовами праці. Вимога ч. 1 ст. 41 Закону України "Про державну службу" стосується державних службовців, які перебувають на відповідній посаді згідно з штатним розписом, посадовими обов`язками тощо. 
В даному випадку, позивач не обіймав посаду директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації, а був лише виконуючим обов`язки, що свідчить про тимчасовий характер виконуваної ним роботи.
Отже, судова колегія зауважує про помилковість застосування судом першої інстанції до даних правовідносин приписів ч. 1 ст. 41 Закону України "Про державну службу", оскільки зайняття посади виконуючого обов`язки на постійній основі не є можливим без проходження конкурсу на зайняття вакантної посади, чого позивачем здійснено не було.
Виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва і такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу.
Отже, правові підстави для залишення позивача на посаді виконуючого обов`язки директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства відсутні, оскільки відбувся процес реорганізації вищезазначеного Департаменту.
Так, статтею 24 Конституції України гарантована рівність конституційних прав та свобод громадян. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 3 статті 22 Закону України "Про державну службу" визначена процедура проходження конкурсу на державну службу.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач участі у конкурсному відборі на зайняття посади директора Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства не приймав.
Таким чином, поновлення позивача на державній службі суперечитиме конституційному принципу рівності громадян та надає позивачу привілеї перед іншими кандидатами на зайняття вказаної посади, які брали участь у конкурсі.
Відтак, встановлені обставини справи свідчать про правомірність дій відповідача - Чернівецької ОДА, при прийнятті наказу стосовно звільнення позивача. В даному випадку, суб`єкт владних повноважень діяв законно та обгрунтовано, в межах наданих повноважень, у спосіб та строки, встановлені чинним законодавством, а тому підстави для скасування його рішень відсутні і відповідно заявлений позов не підлягає до задоволення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що проаналізовані доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до невідповідності судового рішення матеріалам справи та вимогам закону, а тому оскаржуване рішення необхідно скасувати з постановленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору неправильно встановив фактичні обставини справи та не надав їм належну правову оцінку.
В даному випадку, доводи апеляційної скарги в повному обсязі спростовують висновки суду першої інстанції та підтверджують наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та такими, що потребують окремої оцінки судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Чернівецької обласної державної адміністрації задовольнити  повністю.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної державної адміністрації,  Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Чернівецької обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку скасувати.
Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Матохнюк Д.Б.