Справа № 301/288/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        06 квітня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 
головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Куштан Б.П., Джуга С.Д.,
з участю секретаря: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 19 травня 2020 року у справі № 301/288/20 (Головуючий: Даруда І.А.), - 

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , який є їх батьком, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - виконавчий комітет Іршавської міської ради про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що у спірній квартирі зареєстрований їх батько ОСОБА_1 .. Шлюб між їхніми батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано рішенням Іршавського районного суду від 25 жовтня 2016 року. ОСОБА_1 у квартирі вже більше 9 років не проживає, комунальні платежі не сплачує, кореспонденцію за даною адресою не отримує, особистих речей у квартирі не має, і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, який добровільно у 2010 році залишив квартиру та свою дружину зі своїми неповнолітніми дітьми, визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 9 років без поважних причин. 
Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Іршавського районного суду від 19 травня 2020 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як суд не дослідив у повній мірі обставини відсутності його у спірній квартирі після припинення шлюбних відносин із дружиною, у нього був відсутній доступ до квартири, так як його фактично вигнали з неї, створили перешкоди в її користуванні та проживанні. На даний час вимушений проживати у знайомих, періодично виїжджати на заробітки за кордон, а у квартрі проживає без реєстрації, лише колишня його дружина, оскільки діти проживають окремо. Він є основним наймачем квартири відповідно до ордеру, виданого на підставі рішення виконкому Іршавської міської ради від 23.09.2008 р. № 2586 про присвоєння нової поштової адреси констатовано, що він є співвласником спірної квартири.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) - адвоката Дубровської О.М., яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
Встановлено, що на підставі рішення міськвиконкому від 14.10.1994 року (дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_2 ) видано ордер на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_2 (а.с.6).
Із довідки Іршавської міської ради № 02-30/353 від 04.02.2020 року вбачається, що будинок АДРЕСА_3 присвоєно нову поштову адресу: АДРЕСА_4 .
Рішенням Іршавського районного суду від 25 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.
Станом на 29 вересня 2016 року у спірній квартирі проживають та прописані ОСОБА_1 (власник) з 11 червня 2003 року, син. ОСОБА_3 з 10 грудня 2013 року та донька ОСОБА_2 , що стверджується довідкою (випискою з ділової книги про склад сім`ї та прописку), видано. Іршавським КП «Тепло-Місто» № 362 від 29.09.2016 року, а також довідкою про реєстрацію місця проживання № 166 від 17.02.2017 року, виданою цим же комунальним підприємством про реєстрацію в даній квартирі ОСОБА_2 з 11.06.2003 р.
При зверненні в суд із позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 зазначили норми ст.ст. 71, 72 ЖК України.
Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статтей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зазначав, що спірна квартира є єдиним його житлом, він має намір брати участь у її приватизації, із позивачами перебуває у неприязних відносинах, мають місце постійні сварки та суперечки між ними та у нього відсутній доступ до спірної квартири у зв`язку зі зміною позивачами замків на вхідних дверях, ключі від яких йому не були надані.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, позивачі надали акт обстеження факту проживання від 03 лютого 2020 року, складений комісією Іршавської міської ради у присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , відповідно до якого ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично з 2010 року у ній не проживає.
Із врахуванням цього акту обстеження факту проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, суд першої інстанції зазначав, що відповідач добровільно в 2010 році залишив квартиру та свою дружину зі своїми неповнолітніми дітьми, визначив собі інше місце проживання і квартирою не користується понад 9 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має, і взагалі квартирою не цікавиться.
Разом з тим, судова колегія констатує, що відповідач у спірній квартирі не проживає у зв`язку з неприязними відносинами між сторонами та у зв`язку із замінами знаків на вхідних дверях, що унеможливлює доступ відповідача до квартири тобто у даному конкретному випадку та з урахуванням обставин справи відсутність відповідача має місце з поважних причин понад встановлені строки передбачені ст.ст. 71, 72 ЖК України.
Факти проживання відповідача у співмешканки за адресою: АДРЕСА_5 у повній мірі не свідчить про існування у нього права користування чи власності на вказане майно та не спростовує доводи відповідача про те, що спірна квартира є єдиним його житлом.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Згідно зі статтею 8 Конвенції  кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручаня має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ценй перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежить від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що переміщені у пункті 2 статті 8, не здійснюється із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві».
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі Зехентнер проти Австрії») заява № 20082, пункт 56 ECHR 2009).
Позивачі не аргументували ні мету, яку вони переслідували, подавши позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, ні спів розмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.
За таких обставин, рішеня суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1, 2, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України та ухваленням нового рішення, яким у позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити із вищезазначених підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Іршавського районного суду від 19 травня 2020 року скасувати.
У позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено - 14 квітня 2022 року.

Головуючий:        (підпис)
Судді:                            (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Закарпатського 
апеляційного суду Г.Г. Собослой