П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
22 грудня  2021 року                                                                            місто  Київ
 
                                                                                                              справа № 756/12383/14
                                                                                           провадження №22-ц/824/8411/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
відповідач - Київська міська рада
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_3 ,
на рішення  Оболонського районного суду м.Києва від   18 березня 2021  року, ухвалене у складі судді Луценко О.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації, визнання права на приватизацію у порядку спадкування та за зустрічним позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права на приватизацію в порядку спадкування.
Позов обґрунтовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка на підставі ордеру № 4154 серії А від 12 грудня 1980 року являлась наймачем та користувалася квартирою АДРЕСА_1 та проживала  в ній до смерті.
За життя ОСОБА_4 розпочала процес приватизації квартири, подавши відповідну заяву до органу приватизації 22 серпня 2012 року.
Після смерті ОСОБА_4 спадщину на підставі ст.1268 ЦК України прийняв її син ОСОБА_5 , оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. За життя ОСОБА_5 не оформив свої спадкові права та не закінчив процес приватизації квартири.
Позивачка ОСОБА_1 є двоюрідною онукою померлої ОСОБА_4 та двоюрідною племінницею ОСОБА_5 .
Інші спадкоємці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини не зверталися, оскільки не претендували на спадкове майно і вільно виражали таку волю при усному спілкуванні з позивачем. Інших спадкоємців, які б мали право на спадкування після смерті ОСОБА_5 не існує.
Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за законом. Відтак, позивачка успадкувала право на приватизацію квартири, після смерті ОСОБА_5 , який в свою чергу успадкував таке право після смерті своєї матері.
Проте, на даний час спадкоємець не має можливості завершити процес приватизації квартири, оскільки як з`ясувалось у січні 2019 року, квартира на підставі договору купівлі-продажу була продана громадянкою України ОСОБА_2   громадянці РФ ОСОБА_3 . За інформацією нотаріуса, зазначеному продажу квартири передував ще один продаж, а саме приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. було посвідчено правочин такого змісту: ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .
Договір купівлі-продажу від 4 квітня 2000 року, за яким нібито ОСОБА_8 продала ОСОБА_2 неприватизовану квартиру, в який вона разом проживала із сином, являється підробленим, оскільки за повідомленням приватного нотаріуса КМНО Рильської Л.С. нею не посвідчувався такий договір купівлі-продажу. Крім того, за інформацією БТІ, право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 зареєстровано не було, тому вона не могла бути стороною правочину з відчуження квартири.
Також недійсним має бути визнаний договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки продавець ОСОБА_2 у спосіб, що відмінний від законного, набула право власності на об`єкт продажу.
У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна. Позов обґрунтовано тим , що  вона 24 січня 2019 року уклала договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 ,, за придбану квартиру сплатила 1008000 грн. ОСОБА_2 . Договір укладено у письмовій формі, сторони досягли всіх істотних умов договору, договір посвідчено нотаріально. На момент вчинення цього договору квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 4 квітня 2000 року приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.
Отже, ОСОБА_3 не мала жодних сумнівів, що спірна квартира належить ОСОБА_2 на праві власності.
Таким чином, ОСОБА_3 набула права власності на вказану квартиру та є добросовісним набувачем.
Посилаючись на ст.392 ЦПК України, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, визнати її належним набувачем квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 18 березня 2021 року  позов ОСОБА_1   задоволено частково. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 4 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., за яким ОСОБА_8 продала громадянці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним  договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Змисловською Т.В., за яким ОСОБА_2 продала громадянці Російського Федерації ОСОБА_3 Квартиру АДРЕСА_2 .
Скасовано державну реєстрацію права власності громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 45195154 від 24 січня 2019 року. В решті позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1   про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 звернулася  з апеляційною скаргою, в який просила рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог. 
Ухвалюючи рішення, судом допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи, а як наслідок  винесено незаконне рішення щодо часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом, так і відмови в задоволенні зустрічного  позову. Саме судове рішення є суперечливим, а висновки є взаємовиключними. Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 була спадкоємицею за законом ОСОБА_5 , який на думку позивача був власником спірної квартири. Проте, на момент відкриття спадщини спадкодавець ( ОСОБА_5 ) не реалізував своє право на приватизацію комунального майна, тобто не розпочав та не завершив процес приватизації, тому, ґрунтуючись на положеннях ст.1218 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_1 не може набути прав на приватизацію в порядку спадкування на спірну квартиру.
Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тій обставині, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних правочинів та не є іншою заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, за позовом якої договір може бути визнаний недійсним. Так, дійсність чи недійсність договорів не впливають на права та законні інтереси ОСОБА_1 та не порушені цими договорами, оскільки як встановлено судом першої інстанції, у ОСОБА_1 відсутнє право на приватизацію в порядку спадкування квартири, яка є предметом оскаржуваних договорів; визнання договорів недійсними не впливає на відновлення у ОСОБА_1 права на приватизацію спірної квартир; в результаті визнання договорів недійсними ОСОБА_1 не отримала та не отримає жодних додаткових прав у вигляді права на приватизацію спірної квартири чи будь-якого майна.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, посвідченого  приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, Оболонським районним судом м.Києва  не було спростовано фактів які б свідчили про добросовісність набуття апелянтом квартири, та не враховано того, що ОСОБА_1 не є належним позивачем щодо вказаного договору купівлі-продажу квартири, а саме договір не підлягає визнанню його недійсним, так як майно, що є предметом договору може бути витребуване лише від недобросовісного набувача (чого судом встановлено не було, а ОСОБА_1 вказана вимога не заявлялась).
В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат  Дубова Ю.В. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.
Представник  ОСОБА_1 - адвокат  Шумський І.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Відповідачка ОСОБА_2 та представник Київської міської ради, а також третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення  поштового відправлення (т.2 а.с.97, 98), причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .
На підставі ордеру № 4154 серії А від 12 грудня 1980 року, який був виданий  відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 4 вересня 1980 року на сім`ю  із трьох осіб, а саме ОСОБА_4 , її чоловіка - ОСОБА_10 та сина - ОСОБА_5 .. Таким чином, ОСОБА_4 являлась наймачем та користувалася квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа  від 6 серпня 2019 року № 560-в Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації  вбачається, що ОСОБА_4 зверталася до органу приватизації державного житлового фонду Оболонського району 22 серпня 2012 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується  свідоцтвом про смерть, виданим 1 серпня 2019 року відділом реєстрації смерті Головного управління юстиції  у місті Києві.
Після смерті ОСОБА_4 спадщину на підставі ст.1268 ЦК України  прийняв її син ОСОБА_5 , оскільки він постійно  проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За життя ОСОБА_5 не оформив свої спадкові права та не закінчив процес приватизації квартири.
Крім того, судом установлено, що ОСОБА_1 є  двоюрідною онукою померлої  ОСОБА_4 ,  та двоюрідною племінницею ОСОБА_5 
4 липня 2019 року позивач у встановлений законом строк  звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за законом, в якій  повідомила прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5 на підставі ст.1265 ЦК України.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій 21 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Капрова Н.Ю. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлого ОСОБА_5 , у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на дане нерухоме майно, у зв`язку з відсутністю інформації про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем ОСОБА_5 , а також у зв`язку з наявністю заборони (арешті) даного об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Також судом установлено, що  квартира АДРЕСА_1 , на підставі  договору купівлі-продажу була продана громадянкою України ОСОБА_2 громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 , право власності якої зареєстровано у Державному реєстрі  речових прав на нерухоме майно. Продажу квартири ОСОБА_3 передував ще один продаж, а саме приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. було посвідчено  правочин такого змісту: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , продала, а  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , купила квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно листа від 21 серпня 2019 ротку № 369/01-16 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. вбачається, що 4 квітня 2000 року за прізвищами ОСОБА_8 та ОСОБА_2 дії не проводилися та не реєструвався  договір в реєстрі нотаріальних дій.
Згідно довідки № 6945 від 21 лютого 2019 року КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», за даними реєстрових книг бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що  оскільки  4 квітня 2000 року за прізвищами ОСОБА_8 та ОСОБА_2   приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. договір не посвідчувався, будь-які дії  не реєструвалися в реєстрі нотаріальних дій, окрім того квартира АДРЕСА_1 на праві власності не була  зареєстрована, є підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 4 квітня 2000 року, за яким ОСОБА_8 продала громадянці ОСОБА_2 спірну квартиру. Також недійсним має бути визнаний договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки продавець ОСОБА_2 у спосіб, що відмінний від законного, набула право власності на об`єкт продажу.
Позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на завершення приватизації квартири не підлягають задоволенню, оскільки  в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 звертався до органу приватизації із відповідною заявою.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3   підлягає визнання недійсним, відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання її добросовісним набувачем нерухомого майна.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного  захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення  до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб  або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені ( чи існує можливість порушення), не визнані або оспор енні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного  права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. 
Відсутність порушеного права чи невідповідність  обраного позивачем способу його захисту способам,  визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи та є підставою для прийняття  рішення про відмову у позові.
Установлено, що на момент смерті ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5   мали право користування  квартирою АДРЕСА_1 , яка за даними КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності не  була зареєстрована.
Крім того, апеляційним судом отримана відповідь  Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації  від 13 грудня 2021 року, з якої слідує, що  в період з 22 серпня 2012 року по 20 вересня 2017 року громадянкою ОСОБА_4 до органу приватизації державного житлового фонду - управління  житлово-комунального господарства Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації (Орган приватизації) документи на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не надавались. Ніякі розпорядження (рішення тощо) щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 Органом приватизації не приймались ( т.2 а,с.99-100).
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини)  від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу  спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини ( ст.1218 ЦК України).
Згідно зі ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна  та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
У силу ст.ст.1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у  власність.
Пленум Верховного Суду України в частині 5 п.13 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підставі і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.
Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.
У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.
Як установлено судом  ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 до часу свої смерті не зверталися  до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою про приватизацію квартири, право користування на яку  вони мали, розпорядження органом приватизації не приймалось.
За таких обставин та зважаючи на те, що право користування   квартирою не може бути  успадковане, відсутні підстави вважати, що  у позивачки ОСОБА_1 , яка є двоюрідною онукою ОСОБА_4 та двоюрідною племінницею ОСОБА_5 ,  виникло право вимагати  визнання за нею права на приватизацію  квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.
Суд звертає увагу, що з`ясування  питання порушених  прав, свобод  чи інтересів  позивача передує розгляду питання  щодо правомірності вчинених правочинів  щодо спірної квартири. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні  позову  незалежно від  дійсності чи недійсності оспорюваних договорів 
Отже, суд першої інстанції фактично встановивши відсутність у  позивачки ОСОБА_1 порушеного права, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання договорів купівлі-продажу спірної  квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності відповідачки ОСОБА_3 на цю квартиру.
За таких обставин  оскаржуване  рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню  з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог . Крім того, не підлягає задоволенню і зустрічний позов  ОСОБА_3 про визнання її добросовісним набувачем нерухомого майна, оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, 
суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення  Оболонського районного суду м.Києва від   18 березня 2021  року  скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 5 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді                                                                                         Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус