Дата документу 22.12.2021 Справа № 337/2883/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/2883/21                     Головуючий у 1 інстанції Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/3822/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Крилової О.В.
Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
В обґрунтування позову зазначено, що вона з 01.07.1985р. по 20.01.2016р. працювала в Публічному акціонерному товаристві «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на посаді машиніста крана металургійного виробництва, стаж роботи на цьому підприємстві умовах впливу шкідливих факторів - 30 років 06 місяців. 
01.01.2016р. вона звільнилась з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, наразі не працює. 
Під час роботи в шкідливих умовах на підприємстві відповідача вона отримала ряд професійних захворювань: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-перефиричної ангіодистонії, ускладненої дисциркуляторною енецефалопатією з вестибулопатією; та полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу з пері артрозами ліктьових суглобів (ПФ другого степеня) колінних та тазостегнових суглобів (ПФ другого ступеня з порушенням функції ходи); хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії) група В, ЛН першого другого степеня; нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з помірним зниженням слуху), що підтверджується медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 18.06.2020р. за №864. 
Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020р. визнано, що виявлені у неї професійні захворювання виникли внаслідок наявності на робочому місці машиніста крана металургійного виробництва ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів, перелік яких наведено в п.18 Акту.
Відповідно до довідки МСЕК від 17.08.2020р. їй встановлено третю групу інвалідності безстроково за професійним захворюванням зі ступенем втрати професійної працездатності 60%. Вважає, що внаслідок професійного захворювання їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичному болю та душевних стражданнях, яких вона зазнає у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. 
На даний час вона визнана інвалідом, ступень втрати її працездатності становить 60% і є значною, вона є особою 53 років, більше половини життя (33 роки) працювала за робітничим професійним напрямком, інших спеціальностей не має, на даний час фактично втратила можливість працювати та повноцінно себе забезпечувати. При цьому вона потребує постійного медикаментозного та іншого лікування. 
Внаслідок цих обставин істотно змінились її життєві зв`язки, у зв`язку з чим вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн. та судові витрати на правову допомогу в зв`язку з розглядом справи.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, в розмірі 60 000,00 грн. 
Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. 
Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» надало відповідь на відзив позивача, в якому на вимогах апеляційної скарги наполягає.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходів з доведеності спричинення позивачу моральної шкоди та обґрунтованості розміру відшкодування.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 01.07.1985р. по 20.01.2016р. перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах, працювала на посаді машиніста крана металургійного виробництва ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», звільнилась за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію. З 01.01.2016р. по теперішній час позивач не працює (а.с.9, 73-77).
Згідно з Медичним висновком ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 18.06.2020р., на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії №864, ОСОБА_1 встановлені хронічні професійні захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-перефиричної ангіодистонії, ускладненої дисциркуляторною енецефалопатією з вестибулопатією; та полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу з пері артрозами ліктьових суглобів (ПФ другого степеня) колінних та тазостегнових суглобів (ПФ другого ступеня з порушенням функції ходи); хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії) група В, ЛН першого другого степеня; нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з помірним зниженням слуху) (а.с.10-11).
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020р., професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗМК» Запоріжсталь» (30 років 06 міс.) та відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження періодичних медичних оглядів (п.17), причина виникнення хронічного професійного захворювання наявність на робочому місці машиніста крана металургійного виробництва ПАТ «Запоріжсталь» ОСОБА_1 шкідливих виробничих факторів: шум 85,6-86 дБА при гранично допустимому 80 дБА; пил вапняку 9,73-15,21 при гранично допустимій концентрації 6,0 мг/м3; кремнію діоксид кристалічний при вмісті пилу від 2 до 10% 22,78 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,0 мг/м3; вібрація загальна 103,1-107,6 дБ при гранично допустимому рівні 101 дБ (п.18) (а.с.15-19, 89-91).
В результаті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 , члени комісії ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виклали окремі думки, в яких вони не погодились, що до виникнення захворювання за діагнозом, встановленим ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», були умови праці на підприємстві, зазначені в Акті як причини виникнення професійного захворювання. Так, комісії не була надана первинна медична документація хворого, яка надає підстави прослідкувати динаміку розвитку хвороби; матеріали розслідування не містять відомостей щодо випадків звернення хворого за медичною допомогою, наявність скарг на стан здоров`я при проходження періодичних медичних оглядів; до роботи комісії не були залучені представника ПАТ «Запоріжсталь». Факт професійного захворювання вважають спірним (а.с.21-24, 91-93).
Згідно Інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання, затвердженої заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області 02.04.2020р., ОСОБА_1 має загальний стаж роботи 33р. 04міс. 15дн., на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» на посаді машиніста крана металургійного виробництва – 30р. 06 міс. 20 дн. Робота на посаді машиніста рана металургійного виробництва ПАТ «ЗМК» Запоріжсталь» пов`язана з шкідливим факторами. Час дії факторів 88,1-90,6% тривалості зміни. Умови та характер праці відносяться до 3-го ступеню ІІІ класу (особливо шкідливі та особливо важкі)(а.с. 26-31, 86-88).
Згідно з Картами умов праці, складеної за результатами атестації робочого місця машиніста крана металургійного виробництва ПАТ «ЗМК» Запоріжсталь», така робота пов`язана з рядом особливо шкідливих та особливо важких умов праці, що відповідає показникам п.1 Списку №2 (а.с.79-85).
Згідно з виписками із медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_1 , вона перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з хронічними захворюваннями з 18.02.2020р. по 28.02.20202р., 09.06.2020р. по 19.06.2020р., 15.02.2021р. по 24.02.2021р., 11.05.2021р. по 18.05.2021р.(а.с.12-14,).
Згідно з випискою з амбулаторної карти хворого ОСОБА_1 , вона періодично з 2012 по 2020р. проходила амбулаторне лікування у зв`язку з хронічними захворюваннями (а.с.39-44).
Згідно з висновком МСЕК від 17.08.2021р. позивачу ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням безстроково, ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, протипоказана тяжка фізична праця, стато-динамічні навантаження, рекомендовано «Д» нагляд невролога, пульмонолога, сімейного лікаря, лора, стаціональне лікування 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікуванні при наявності Ф-070/у (а.с.32-33).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно із статтею 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 під час перебування з відповідачем в трудових правовідносинах, під час тривалого виконання роботи машиніста крана металургійного виробництва ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», через перевищення впливу шкідливих виробничих факторів, отримала ряд професійних захворювань, в результаті чого їй 17.08.2020р. встановлена третя група інвалідності безстроково зі стійкою втратою професійної працездатності 60%.
Колегія суддів вважає встановленим та доведеним спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнана у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я під час виконання трудових обов`язків, відповідальність за що покладається на відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь».
ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» факт встановлення професійних захворювань позивачці ОСОБА_1 внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на його підприємстві фактично не спростовано. 
Медичний висновок щодо встановлення професійних захворювань позивачу та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання підприємства не оскаржувався та недійним не визнавався.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач була обізнана із шкідливими умовами праці, добровільно погодилася на них, під час роботи на підприємстві на стан здоров`я не скаржилась, за результатами періодичних медичних оглядів визнавалася придатною для роботи за професією, фактично приховала погіршення стану свого здоров`я, чим сприяла настанню більш тяжких наслідків, колегією суддів відхиляються через те, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та її обов`язок дбати про своє здоров`я жодним чином не знімає з відповідача обов`язку виконувати вимоги ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» щодо забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та не звільняє від відповідальності за їх невиконання.
Судом першої інстанції вірно враховано, що причиною професійного захворювання позивачки є не сама по собі робота в шкідливих умовах, а робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого процесу.
Доводи скаржника про здійснення підприємством компенсаційних заходів у вигляді безоплатного лікувально-профілактичного харчування, забезпечення спеціальним одягом, взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, не спростовують факту впливу негативних факторів на позивача. Також такі заходи не впливають на право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої у випадку ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків.
Визначення позивачки придатною для роботи за професією за результатами періодичних медичних оглядів не виключає наявність у неї хронічних професійних захворювань і відповідно відповідальність підприємства за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я. Те, що в подальшому захворювання позивача визнані професійними, було встановлено за висновком спеціалізованого медичного закладу у червні 2020р., після звільнення позивачки з підприємства відповідача. Інвалідом третьої групи із встановленням 60% стійкої втрати працездатності позивачка визнана 17.08.2020р. Саме з цього моменту у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Судом вірно враховано враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в п.4.1 рішення від 27.01.2004р. справа №1-рп/2004, та встанволено, що вже сам по собі факт ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків і встановлення стійкої втрати працездатності, незалежно від його ступеня, свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.
Колегією суддів встанволено, що ОСОБА_1 має ряд хронічних захворювань, зокрема захворювання легень, вібраційну хворобу, остеоартроз, відчуває фізичний біль, обмеженість рухів, потребує постійного медикаментозного та іншого лікування, не може виконувати тяжкий фізичний труд, визнана інвалідом, у зв`язку з чим не може повноцінно утримувати себе. Вищевказане однозначно викликає у позивача відповідні фізичні та душевні страждання і вимагає від неї докладання додаткових зусиль для організації свого життя.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів спричинення позивачці моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки вони об`єктивно спростовуються встановленими вище обставинами.
Визначаючи розмір моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, судом першої інстанції вірно враховано характер порушення прав позивача ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, глибину фізичних і моральних страждань позивача, погіршення її здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, характер отриманих нею захворювань, внаслідок яких вона, будучи до цього працездатною жінкою у віці 53 років визнана інвалідом третьої групи з втратою 60% професійної працездатності, їй протипоказана праця в тяжких фізичних умовах та стато-дінамічні навантаження, тобто вона втратила можливість працювати за обраною професією та мати джерело доходу у вигляді заробітної плати, вона періодично вимушена проходити лікування в лікарняних установах, потребує медикаментозного лікування, на що вимушена витрачати як фізичні, так і матеріальні ресурси.
Вказані обставини свідчать про істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки та необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя.
При визначені розміру моральної шкоди не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання.
Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про необхідність у випадку стягнення моральної шкоди в розмірі, що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, визначити її для стягнення з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених вимог. ОСОБА_1 у позовній заяві вимоги про стягнення моральної шкоди заявляла без урахування податків й інших обов`язкових платежів.
Питання оподаткування доходів регулюються нормами Податкового кодексу України, відповідно до якого утримання і перерахування податку із суми відповідного доходу здійснюється податковим агентом у випадках, передбачених цим Кодексом. Вказане питання не може вирішуватись судом при ухваленні рішення у цій справі, а є питанням виконання рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» 60 000, 00 грн.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості виходив з встановлення факту завдання позивачу шкоди здоров`ю на виробництві, встановлення шістдесяти відсотків втрати професійної працездатності, враховував характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, стан її здоров`я.
Доводи апеляційної скарги про обізнаність позивача про стан здоров`я, свідоме приховування позивачем та погіршення його дійсного стану, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.
Посилання на практику Верховного Суду щодо визначення розміру відшкодування моральної школи є неприйнятними, оскільки розмір такого відшкодування визначається в кожному конкретному випадку.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо не співмірності витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позиваки понесених нею витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що в межах цієї справи ОСОБА_1 отримувала правову допомогу адвоката Біліченко О.О. та сплатила за це в загальній сумі 8200,00 грн.
Вказані обставини підтверджуються Договором про надання правової допомоги б/н від 24.05.2021р., ордером АР №1037304 від 24.05.2021р., актами приймання виконаних робіт №1 від 09.08.2021р., №2 від 31.08.2021р., квитанціями до прибуткового касового ордеру №1 від 09.08.2021р. на суму 6000,00 грн., №2 від 31.08.2021р. на суму 2200,00 грн.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги, врахувавши складність справи, предмет спору, ціну позову, значення справи для сторін, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, взявши до уваги розрахунок витрат, заперечення ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції (8000 грн.) є завищеним, та зменшив витрати до 6000 грн.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про помилковість вказаних висновків суду першої інстанції та необхідність додаткового зменшення розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: