Справа № 149/1396/17
Провадження № 22-ц/801/208/2022
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року	Справа № 149/1396/17	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач: ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Уланівська сільська рада Хмільницького району Вінницької області,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Уланівська сільська рада Хмільницького району Вінницької області про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А., дата складення повного тексту рішення 19 листопада 2021 року,

встановив:

В травні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 – мати позивачів, яка 26 вересня 2000 року заповіла своєму синові ОСОБА_1 сертифікат на земельну частку (пай), серії ВН №0369574. 
Після смерті ОСОБА_5 , позивачі по справі – ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Хмільницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Вказують, що під час ознайомлення представниками позивача, 11 травня 2017 року, зі справою №149/1321/14-ц в Хмільницькому районному суді Вінницької області, на їх переконання, було виявлено розбіжності в підписі проставленому на заповітах, які надані до суду Приймуком Олегом (а.с. 9) та державним нотаріусом Хмільницької районної державної нотаріальної контори Борщинською Ю.П. (а.с. 68).
Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду із вказаним позовом, в якому просили заповіт ОСОБА_5 засвідчений секретарем Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області Задорожнюк Л.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 202 від 22 листопада 2012 року визнати недійсним та скасувати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що заповіт складений уповноваженою особою у письмовій формі та особисто підписаний заповідачем ОСОБА_5 . При цьому, позивачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів на спростування дійсності підпису ОСОБА_5 , зокрема, двічі не оплачено посмертну почеркознавчу експертизу для встановлення достовірності підпису померлого заповідача ОСОБА_5 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просили оскаржуване рішення скасувати повністю та визнати заповіт недійсним.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції вищевказана справа розглянута без участі сторін, зокрема, судом приховано клопотання позивача ОСОБА_1 , який просив перенести розгляд справи. Не виконана ухвала, про виклик та допит свідків, заявлених сторонами для забезпечення повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи, та не досліджені додані до справи матеріали.
28 січня 2022 року від відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Павроз І.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони заперечили аргументи заявників викладені в апеляційній скарзі вказавши, про законність та обґрунтованість судового рішення.
16 лютого 2022 на адресу Вінницького апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Мнушкіної Людмили Сергіївни надійшли клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 17 лютого 2022 року о 11 год. 15 хв., яке мотивоване тим, що остання не може з`явитись за станом свого здоров`я.
Вирішуючи питання розгляду справи за відсутності позивача та його адвоката колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Такими доказами є, зокрема, медична довідка про стан здоров`я чи інший документ, який підтверджує тимчасову непрацездатність особи.
Проте, позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Мнушкіною Л.С., до заяви не надано будь-якого доказу, який би підтверджував зазначені в клопотанні обставини.
Крім того, відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі N361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Мнушкіною Л.С. не надано належних, допустимих і достатніх доказів в силу ст. 77, 78 ,79 ЦПК України щодо наведених у клопотанні обставин неможливості з`явитись в судове засідання, а також, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, матеріали справи містять необхідні докази для її розгляду, апеляційний суд вважає за можливе здійснити її розгляд без участі останніх.
Також, 16 лютого 2022 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Уланівської сільської ради надійшла заява про розгляд справи, яка призначена на 11:15 год. 17 лютого 2022 року, у їх відсутність, за наявними в справі документами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .
22 листопада 2012 року ОСОБА_5 заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом матиме право – ОСОБА_4 , що підтверджується копією заповіту від 22 листопада 2012 року посвідченого секретарем виконкому Уланівської сільської ради Задорожнюк Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 202.
В установлений законом строк син померлої ОСОБА_5 , донька померлої- ОСОБА_2 та сини померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяви до органів нотаріату про намір прийняти спадщину після померлої ОСОБА_5 . 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до правової позиції КЦС ВС викладеної в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
У відповідності до пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів.
Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій.
Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".
Звертаючись до суду з позовом, позивачі наголошували, що в двох заповітах, які містяться в матеріалах справи підписи заповідача відрізняються один від одного. Підпис заповідача ОСОБА_5 не відповідає її реальному підпису, а тому позивачі вважають, що вказані заповіти є підробленими, а тому недійсними.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Спір між сторонами у справі про визнання заповіту недійсним перебуває на розгляді у суді з 2017 року, і протягом даного періоду позивачі не надали достатніх і належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Вирішуючи спір, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку наданим позивачами письмовим доказам на підтвердження, за їх позицією, різниці у підписах заповідача в примірниках заповітів та відсутності в одному з них недрукованого запису «текст прочитано мною ОСОБА_5 » встановивши, що зібрані у справі докази містять суперечливі й неточні відомості про належність підпису на заповіті ОСОБА_5 , обґрунтовано, з метою встановлення справжності підпису, двічі задовольняв клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, поклавши на нього оплату експертизи, однак, дана експертиза проведена не була, оскільки ним не було здійснено оплату за її проведення.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що проаналізувавши оспорюваний заповіт та встановивши, що його складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення, за відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів щодо не підписання заповідачем оскаржуваного заповіту, а також належного та однозначно переконливого доказу про те, що підпис на примірниках заповіту від 22 листопада 2012 року виконано не ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання заповіту недійсним.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не допитано свідків при наявності задоволених клопотань про їх допит, апеляційним судом відхиляються, оскільки у апеляційній скарзі позивачі не обґрунтували, яким чином покази свідків, впливатимуть на предмет доказування та яким чином їх недопит судом вплинув на зміст судового рішення. 
Крім того, показання свідків не можуть бути єдиною підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про позбавлення позивачів права на судовий захист у зв`язку з розглядом судом першої інстанції справи за відсутності позивачів та їх представника, оскільки сторона позивачів належним чином повідомлялась про судовий розгляд справи, а подане позивачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_7 клопотання про перенесення розгляду справи в зв`язку з локдауном, не свідчить про поважність їх неявки в судове засідання.  На даний час відсутні перешкоди у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав у зв`язку із карантинними обмеженнями, запровадженими з метою запобігання поширення коронавірусу COVID-19 (здійснюється міжміське, міжобласне транспортне сполучення, працюють адвокати, нотаріуси тощо). Крім того, Цивільним процесуальним законодавством передбачено можливість учасників справи брати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами суду.
Сторона позивачів у повному обсязі мала можливість реалізувати надані законом процесуальні права щодо доведення обставин, якими обґрунтовувався позов, та подання доказів. Право позивачів на участь у розгляді справи, подання доказів та надання пояснень було у повній мірі реалізовано на стадії розгляду справи судом першої інстанції. 
       Посилання в апеляційній скарзі на розгляд справи без участі відповідача та його представника, без їх допиту в судовому засіданні колегією суду також не приймаються до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься заява представника ОСОБА_8 про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 210 т. 4). Поряд з чим, їх позиція стосовно позовних вимог викладена у відзивах, які містяться у матеріалах справи. 
Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                         О.Ю. Береговий

Судді                                                         О.С. Панасюк

                                       Т.М. Шемета