ПОСТАНОВА 
Іменем України

26 січня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 390/356/21
провадження № 22-ц/4809/168/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 
за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю «Світоч»,
розглянув у відкритому судовому засіданні правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2021 року у складі судді Бойко І.А. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Світоч» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовної заяви, зазначав, що він є власником земельної ділянки із кадастровим номером 3522584200:02:000:0004, площею 5,5001 га, яка знаходиться на території Крупської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області. 
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.10.2015 зареєстровано речове право на підставі договору оренди землі від 05.08.2015, укладеного між СТОВ «Світоч» та ОСОБА_1 . 
Вважає використання відповідачем земельної ділянки безпідставним ураховуючи наступне.
Згідно п.44 договору оренди землі, час набрання чинності цього договору сторони визначили з моментом його підписання та державної реєстрації.
Посилаючись на зміни до ЦК України та Закону України «Про оренду землі», внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначав, що проведення 01 жовтня 2015 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі не може підмінити державну реєстрацію самого договору, а тому не може впливати на момент набрання чинності таким договором. 
Зазначає, що, оскільки договір оренди не було зареєстровано, то він набрав чинності у зв`язку з чим СТОВ «Світоч» не набуло прав орендаря, а тому є всі підстави витребувати належну йому земельну ділянку у відповідача.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд дійшов висновку про відсутність підстав порушення прав позивача за тих обставин, на які він посилається, його позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, не встановлені усі обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
Посилався на те, що згідно пункту 44 договору оренди земельної ділянки від 05.08.2015, момент набрання його чинності сторони визначили та пов`язали з моментом його підписання та державної реєстрації. Із вказаним моментом пов`язаний строк дії договору.
Зазначав, що через зміни в законодавстві, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на момент укладення Договору здійснити його реєстрацію не було можливим. Виходячи із умов Договору встановити строк дії протягом якого вказаний договір буде чинним, а саме - момент початку відліку вказаного строку - не є можливим, оскільки сторони договору пов`язали початок його дії саме з моменту реєстрації самого договору, а не права оренди.
Вважає, що оскільки сторонами при укладанні договору належним чином не досягнуто згоди щодо однієї з істотних умов договору - строку його дії, договір не є укладеним, умови договору не відповідають законодавству, чинному на момент його підписання, а тому він не може бути підставою для оренди належної йому земельної ділянки.
Також, на думку позивача, в обґрунтування оскаржуваного рішення, судом неправомірно покладено правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 15.01.2020 в судовій справі №322/1178/17. У вказаній справі предметом розгляду був договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований 30.06.2011, тобто до внесення змін до законодавства від 01 січня 2013 року. На той момент діяла реєстрація договору, а не реєстрація права оренди. Відповідно, правові відносини, що стали предметом розгляду Верховного Суду у вказаній справі не є аналогічними з відносинами, які були на розгляді в даній справі та рішення Верховного Суду не є преюдиційним до вказаної справи.
Враховуючи зазначені обставини та посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 23.06.2020 в справі №696/1693/15-ц та в постанові від 16.06.2020 в справі№145/2047/16-ц, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Ігнатенко В.В.  вказав, що позивач в апеляційній скарзі зазначає нові правові підстави позову, які ним раніше не вказувались в позовній заяві та не розглядались в суді першої інстанції, а тому не можуть прийматись та розглядатись в суді апеляційної інстанції на підставі ч. 6 ст. 367 ЦГІК України.
Зазначав, що договір оренди як правочин не підлягав державній реєстрації на час його підписання сторонами, так як така реєстрація не передбачалась тогочасним законодавством, а тому перше речення пункту 44 Договору суперечило ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, не могло застосовуватись на час його укладення та виконання, а також не може братись до уваги для перевірки та оцінки факту укладення договору, строку дії договору та встановлення дати й можливості початку перебігу строку дії договору.
Вважає, що позов спрямований на порушення права відповідача на оренду земельної ділянки, яке виникло та існує в останнього на законних підставах, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені позову.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 247433833 від 09.03.2021, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія КР № 010051, виданого 06.05.2009 року Кіровоградською районною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3522584200:02:000:0004, площею 5,5001 га, розташованої на території Крупської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.11).
05.08.2015 між ОСОБА_1 та СТОВ «Світоч» укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3522584200:02:000:0004. Згідно п.8 договору договір укладався на 10 років. Пунктом 44 договору сторони обумовили, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.6-9).
Згідно акта приймання-передачі земельної ділянки в оренду 05.08.2015 ОСОБА_1 передав СТОВ «Світоч» земельну ділянку в оренду за договором оренди землі (а.с.10).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що в ньому міститься запис № 11429228 про державну реєстрацію речового права, а саме, що на підставі договору оренди землі, від 05.08.2015, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Світоч», за останнім зареєстровано право оренди земельної ділянки з вищезазначеним кадастровим номером (а.с.12).
Відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку вбачається, що фізичній особі з податковим номером 2529313298, що присвоєно позивачу, за 3 та 4 квартали 2015 року нараховано дохід від надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду, а також утримані відповідні податки (а.с.24-27).
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16.12.2016 по справі № 390/1582/16-ц, залишеним без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 до СТОВ «СВІТОЧ» про визнання правочину недійсним, починаючи з дати його державної реєстрації, - відмовлено. Предметом спору у вказаній справі був договір оренди землі від 05.08.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3522584200:02:000:0004 (а.с.48-52).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
В судове засідання апеляційного суду позивач та його представник, які були належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи не з`явилися.
Представник позивача подав письмове клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання йому часу для підготування письмових заперечень на доводи представника відповідача.
Проте, колегія суддів не вважає зазначену обставину поважною причиною для відкладення розгляджу справи, Крім того, розгляд зазначеної справи, який був призначеним на 16 грудня 2021 року, вже відкладався за клопотанням цього ж представника позивача.
Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проведення 01.10.2015 державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 05.08.2015 здійснено у відповідності з вимогами діючого законодавства: ст.126 ЗК України, ст.8 Закону № 161-XIV та Закону № 1878-VI, тому державна реєстрація речового права пов`язується з моментом набрання чинності договору оренди землі 01.10.2015, відповідно СТОВ «Світоч» набуло права орендаря за спірним договором оренди землі. Відповідачем здійснюється нарахування позивачу орендної плати, що свідчить про виконання умов договору.
Колегія суддів погоджується з такими висновками, ураховуючи наступне.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина третя статті 640 ЦК України).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).
Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі).
Відповідно до статей 125, 126 ЗК України, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 дійшла висновку про те, що момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2015 року між  ОСОБА_1  та СТОВ «Світоч» укладено договір оренди земельної ділянки, площею 5,5001 га, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії КР № 010051 (а.с.11).
Пунктом 8 Договору передбачено, що він укладається строком на 10 років. Цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. (пункт 44 Договору).
При цьому пунктом 21 Договору передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється в строк 5 календарних днів після державної реєстрації права оренди земельної ділянки за актом її приймання-передачі. 
Отже, момент набрання чинності договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. 
01.10.2015 здійснено державну реєстрацію речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі.
Такі умови договору відповідають ст. 126 ЗК України, ст.8 Закону № 161-XIV та Закону № 1878-VI, а тому державна реєстрація речового права за даним договором оренди землі пов`язується з моментом набрання ним чинності, який для сторін даного договору настав 01.10.2015, відповідно, набуття СТОВ «Світоч» права орендаря за вказаним договором відбулося на законних підставах. 
З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач вже не міг зареєструвати спірний правочин.
Вказаний висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц.
У відповідності до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Однак, згідно п. 44 укладеного між СТОВ «Світоч» та ОСОБА_1 договору оренди, він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.  
Разом з тим, на час укладання і підписання вказаного договору оренди, його державна реєстрація не передбачена законодавством, а набрання чинності таким договором та виникнення правовідносин за договором оренди землі пов`язувалося з моментом державної реєстрації речового права - права оренди.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення момент вчинення реєстраційних дій.
Також, слід звернути увагу на те, що до пред`явлення позову сторони виконували досягнуті між ними домовленості, зафіксовані в умовах договору від 05.08.2015 (відповідач володів і користувався земельною ділянкою та сплачував за неї позивачу орендну плату).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначає, що суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 надав таке тлумачення п. 6 ст. 3 ЦК України: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто, в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі -  «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Очевидно, що дії позивача, який уклав 05.08.2015 договір оренди землі, а згодом пред`являє позов про витребування земельної ділянки, суперечить його попередній поведінці (отриманню плати за користування земельною ділянкою протягом довготривалого часу) і є недобросовісною.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги   
За таких обставин, ураховуючи положення ст. 375 ЦПК України, рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає, 
Керуючись ст.  367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Головуючий суддя                                                  А.М. Головань

Судді                                                                          О.Л. Карпенко 

                                                                                 С.І. Мурашко