ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/1794/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса, суддя Смелянець Г.Є., повний текст рішення складено та підписано 13.09.2021 року
у справі №916/1794/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс", м. Київ, в особі філії “Інфоксводоканал”, м. Одеса
до відповідача Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса
про 132 738 грн. 16 коп., -
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м.Одеса, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 132 738 грн. 16 коп. за період з 01.03.2021 року по 01.06.2021 року, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, всупереч умов укладеного між сторонами договору про послуги водопостачання та водовідведення від 01.11.2000 року №4111/1 та додаткової угоди до нього від 07.09.2010 року №125/1-2, належним чином не виконуються господарські зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати за отримані послуги.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року у справі №916/1794/21 (суддя Смелянець Г.Є.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса про стягнення 132 738 грн. 16 коп. заборгованості задоволено частково, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”, м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м.Одеса   заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за спірний період у сумі 100 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2  270 грн.; закрито провадження у справі № 916/1794/21 в частині позовних вимог про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”, м. Одеса боргу у сумі 32  738 грн. 16 коп., у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що наявність заборгованості, нарахованої позивачем, відповідач у встановленому порядку не спростував належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”, м. Одеса заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за спірний період у сумі 100 000 грн. 
При цьому, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 32  738 грн. 16 коп. не підлягають задоволенню, оскільки оплата відповідачем цього боргу свідчить про відсутність предмету спору в цій частині позовних вимог, що відповідно до вимог   п.2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Житлово-будівельний кооператив “Малиновський-11”, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року у справі №916/1794/21 в частині стягнення з останнього боргу за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 100  000 грн. скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса в цій частині відмовити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник, вважаючи позивача виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення, зазначає, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово – комунальні послуги», між позивачем та кожним співвласником мав бути укладений індивідуальний договір про надання комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, який відповідає типовому договору, затвердженому відповідною постановою Кабінету Міністрів України. Проте, на думку відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса відмовляється від укладення таких індивідуальних договорів з підстав існування спірного договору. З огляду на вказане, апелянт вважає, що договір від 01.11.2000 року №4111/1 укладений між сторонами, втратив чинність 01.01.2006 року, та, відповідно додаткові угоди до нього є нікчемними та окремого визнання їх такими, що втратили силу, не потребують. Натомість, суд першої інстанції наведеного до уваги не взяв, відступив від правової позиції Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі №6-2864цс15, якою встановлено, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Правил №190, а підлягають норми, передбачені Правилами №630.
Крім того, скаржник звертає увагу колегії суддів на ту обставину, що Житлово-будівельний кооператив “Малиновський-11”, м. Одеса, є неприбутковим суб`єктом господарювання, що включений до Реєстру неприбуткових установ та організацій на підставі рішення контролюючого органу, не здійснює діяльності, пов`язаної зі споживанням послуг водопостачання та водовідведення, не є індивідуальним або колективним споживачем таких послуг, та, на думку відповідача, спірний договір між сторонами в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 року №690 не укладався.
Посилаючись на низку правових позицій суду касаційної інстанції, скаржник наголошує, що останній позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування власникам та орендарям квартир у будинку №20 по вул. Архітекторській за послуги з водопостачання та водовідведення, виконує лише посередницьку функцію між позивачем та споживачами таких послуг, шляхом змушеного отримання на свій банківський рахунок оплати мешканців за послуги, а тому втратив підстави виступати стороною в договорі.
Апелянт зазначає, що здійснює перенаправлення сплачених мешканцями коштів на рахунок позивача. Зокрема, за березень-червень 2021 року на банківський рахунок філії від скаржника надійшло 151038 грн. 43 коп., проте позивачем зараховано лише 32738 грн. 16 коп.
Відтак, зважаючи на те, що на банківський рахунок  Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”, м. Одеса внаслідок виконання судових рішень за іншими справами накладено арешт, а стягувана позивачем заборгованість є виключно боргом індивідуальних споживачів, відповідач вважає, що він взагалі у справі, яка переглядається, не є належним відповідачем, а тому, рішення суду першої інстанції є неправомірним та підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості у розмірі 100000 грн. 
           Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 227 000 грн. 00 коп.). 
          В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/1794/21 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 132 738 грн. 16 коп.
           Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
27.01.2022 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21 – без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві позивач, посилаючись на умови спірного договору та додаткової угоди до нього, зазначає, що Правила № 190 є обов`язковими для всiх споживачiв, якi отримують послуги з централізованого водопостачання та централiзованого водовiдведення, та суб`єктів господарювання, що провадять господарську дiяльнiсть у сферi централiзованого водопостачання та/або централiзованого водовiдведення та мають у власностi, господарському вiданнi або оперативному управлiннi об`єкти, системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовiдведення, i з якими суб`єктом господарювання укладено договiр на отримання послуг з централiзованого водопостачання та/або централізованого водовідведення, замовників послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.
Крім того, позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію низкою нормативно-правових актів у сфері надання послуг з водопостачання та водовідведення, у відзиві зазначив про те, що згiдно умов спірного договору саме Житлово-будівельний кооператив "Малиновський-11", м.Одеса є споживачем житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовiдведення. При цьому,  Товариство з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м.Київ вказав про те, що факт надання послуг з водопостачання для мешканцiв будинкiв не змінює статус вiдповiдача та не звільняє його вiд виконання обов`язкiв за договором.
Відтак, на думку позивача, оскаржуване відповідачем рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року у справі №916/1794/21 є законним та обґрунтованим.
11.02.2022 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса надійшла відповідь на відзив (вх. №4769/21/Д3), у якій відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року у справі №916/1794/21 в частині стягнення з останнього боргу за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 100 000 грн. скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФОКС”, м. Київ в особі філії “ІНФОКСВОДОКАНАЛ”, м. Одеса в цій частині відмовити. Відповідь на відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
Зокрема, вказана вище відповідь на відзив аргументована скаржником обставинами, викладеними скаржником в апеляційній скарзі. Крім того, скаржник зазначив, що доводи представника позивача В.П. Масіной, що саме відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення, послуги надаються для мешканців будинків – не змінює статус відповідача та не звільняє від виконання обов`язків за договором є помилковими та безпідставними, зважаючи на положення ст. 607 Цивільного кодексу України та у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21, є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Між Комунальним підприємством "Одесводоканал", правонаступником якого є позивач по справі – Товариство з обмеженою відповідальністю "Інфокс", м. Київ, в особі філії “Інфоксводоканал”, м. Одеса та Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м.Одеса існують договірні відносини щодо надання позивачем та прийняття відповідачем послуг водопостачання та водовідведення населенню.
Так, 01.11.2000 року між Комунальним підприємством “Одесводоканал” (Водоканал) та Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса   (абонент) було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення (населення) №4111/1, відповідно до п. 1.1. якого Водоканал  надає послуги з подачі питної води по ДСТУ 2874-82 «Вода питна» та прийому стічних вод на об`єкти абонента у відповідності до Додатків 1, 2, 3, які кожного року до 15 листопада кожного року направляються абоненту, а абонент своєчасно сплачує надані йому послуги з водопостачання і водовідведення, експлуатує та утримує водопостачальні та каналізаційні мережі, прилади та пристрої на них у придатному стані..
Згідно із п. 2.1. договору сторони зобов`язуються керуватися “Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення міст і селищ України”, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 року №65, “Правилами технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України   від 05.07.1995 року № 30;   “Правилами прийому виробничих стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м Одеси, затверджених розпорядженням Одеської Обладміністрації   №87/А-98 від 09.02.1998 року та іншими нормативними актами, прийнятими у встановленому порядку.
Відповідно до п. 3.2.      договору оплата за послуги водопостачання та водовідведення здійснюється щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Водоканалу.
Рахунки на оплату направляються абоненту через банківську установу відповідно до банківських реквізитів, які вказуються абонентом під час підписання договору (п. 3.4. договору).
Пунктом 5.3 договору визначено, що договір  укладений та діє з 01.11.2000 року до 01.11.2015 року. Договір вважається продовженим на наступні 5 (п`ять) років, якщо за місяць до його припинення сторони не дійдуть згоди щодо внесення змін або припинити його дію.
Договір підписано сторонами без заперечень та зауважень, скріплено їх печатками.
Додатком №1 до договору про послуги водопостачання та водовідведення на 2001 рік сторони погодили дислокацію об`єктів, які користуються послугами водопостачання та водовідведення станом на 01.01.2001 рік, а саме – ЖСК, Архітекторська, 20.
Доказів того, що даний договір було розірвано сторонами, припинено його дію у передбаченому чинним законодавством України порядку тощо матеріали справи не містять.
Натомість, на підтвердження факту наявності саме між сторонами договірних відносин, матеріали справи містять Додаткову угоду від 07.09.2010 року №125/1-2, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфокс", м. Київ, в особі філії “Інфоксводоканал”, м. Одеса та Комунальним підприємством “Одесводоканал” (Водоканал) та Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса, відповідно до умов якої, сторони внесли зміни до договору від 01.11.2000 року №4111/1, зокрема до п. 2.1., який доповнено новим абзацем: «Привилами користування системи комунального водопостачання та водовідведення у містах та селищах України», затвердженими наказом Мінжилкомунгоспу України від 27.06.2008 року №190, Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Також сторони внесли зміни до п.5.3. договору, який виклали у наступній редакції: «Договір діє з моменту його укладення і до 31.12.2015 року в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважається продовженим на наступні п`ять років, якщо за місяць до його закінчення сторони не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за отримані послуги водопостачання та водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості по ньому». Крім того, вказаною додатковою угодою виключено із п. 2.1. договору абзац: «“Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України ”, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994р. №65».
Вказана вище додаткова угода належним чином підписана сторонами, без заперечень та зауважень щодо невідповідності договору чинному законодавству тощо і скріплена їх печатками. 
До того ж матеріали справи не містять будь-яких звернень  відповідача до позивача щодо припинення дії договору, його нечинності тощо.
Також у матеріалах справи наявний розрахунок суми боргу відповідача за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.03.2021 року по 01.06.2021 року, відповідно до якого вартість наданих відповідачу послуг  становить 143  905 грн. 03 коп., в т.ч. у березні 2021 року – 38  791 грн. 01 коп., у квітні 2021 року – 57  375 грн. 86 коп., у травні 2021 року – 47  738 грн. 16 коп., з яких відповідачем сплачено 11166 грн. 87 коп.
Відтак, за розрахунками позивача борг відповідача на час подання позову складає 132738 грн. 16 коп.
Згідно звіту по абоненту №118100, за період з 01.03.2021 року по 02.06.2021 року абонентом - Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса водоканалу передавалися відповідні показники споживання води за лічильником, який є у відповідача.           
Як вбачається зі Звіту, додатку до акту звірки за березень 2021 року - червень 2021 року, обсяг водоспоживання та водовідведення абонентом склав по лічильнику №201301006893: за березень 2021 року - 1292 м3, за квітень 2021 року - 1911 м3; за травень 2021 року – 1590   м3.
03.06.2021 року позивач звернувся до відповідача з досудовим попередженням №74670, у якому повідомив абонента про наявність у останнього заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 132738 грн. 16 коп. та необхідності протягом 5 – ти днів з моменту отримання попередження сплатити вказану заборгованість. Доказів отримання вказаного листа матеріали справи не містять, проте містять поштову квитанцію про направлення його відповідачу засобами поштового зв`язку від 07.06.2021 року.
Після звернення позивача до суду з позовом відповідачем здійснено часткову оплату боргу в розмірі 32  738 грн. 16 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №617 від 23.06.2021 року на суму 7   738 грн. 16 коп., № 619 від 25.06.2021 року на суму   10  000 грн., №620 від 29.06.2021 року на суму 15   000 грн. та позивачем подано до суду заяву про закриття провадження в частині позовних вимог в розмірі   32   738 грн. 16 коп.
Також, на підтвердження часткових оплат за послуги водопостачання та водовідведення надані позивачем, скаржником до апеляційного суду надано копії платіжних доручень, які колегією суддів не приймаються в якості належних та допустимих доказів по справі з огляду на вимоги ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відтак, зважаючи на те, що скаржником надані ним до суду апеляційної інстанції платіжні доручення не було подано суду першої інстанції під час розгляду справи по суті та за вимогами апеляційної скарги, клопотання апелянта про долучення таких доказів до матеріалів справи у зв`язку із неможливістю подати їх до суду першої інстанції не заявлене, обов`язок у колегії суддів щодо встановлення обставин, пов`язаних із наданням оцінки поданими скаржником копіями платіжних доручень – відсутній. 
Як вже було зазначено вище, інших будь-яких письмових доказів, зокрема щодо визнання спірного договору та додаткової угоди до нього недійсними в цілому, окремих їх частин, припинення договірних відносин, матеріали господарської справи не містять. 
           Предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса заборгованості за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення.

                    Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

          Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача суми нарахованої позивачем заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання та водовідведення, у розмірі 100  000 грн., оскільки, на думку відповідача, останній не може вважатися споживачем послуг з водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку по вул. Архітекторська, 20 у м. Одесі, з огляду на що рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до  ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Згідно ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 7  ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених  Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно з ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з ч. 1, 2  ст. 206 Цивільного кодексу України  усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.
Приписами ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Згідно ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно ч. 2  ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1  ст. 639 Цивільного кодексу України).
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).
Аналіз норм чинного законодавства та наданих матеріалів, дає суду можливість зробити висновки, що правовідносини сторін врегульовані фактичними договірними відносинами у сфері надання послуг.
Згідно з частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до частини 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Закон України "Про питну воду та питне водопостачання" визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою.
В ст. 1 цього Закону визначено, що централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води; централізоване водовідведення - господарська діяльність з відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об`єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов`язаних єдиним технологічним процесом.
Згідно з положеннями ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Пунктами 3.1, 3.7 Правил водокористування визначено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показників засобів обліку; розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.
Так, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами по справі існують договірні відносини щодо надання послуг водопостачання та водовідведення позивачем відповідачу на підставі договору від 01.11.2000 року №4111/1, що не заперечується сторонами.
Зокрема, додатковою угодою від  07.09.2010 року №125/1-2, укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфокс", м. Київ, в особі філії “Інфоксводоканал”, м. Одеса та Комунальним підприємством “Одесводоканал” (Водоканал) та Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса, якою сторони внесли зміни до договору від 01.11.2000 року №4111/1; Додатком №1 дислокації об`єктів до договору на послуги водопостачання та водовідведення, яким сторони погодили дислокацію об`єктів: ЖСК вул. Архітекторська, 20 у м. Одесі; звітом, наданим позивачу Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса про водоспоживання та водовідведення за вищевказаною адресою, за березень – червень 2021 року, який містить не тільки печатку позивача про його прийняття, а й визначено відповідачем період надання послуг позивачем, номер прибору обліку, показання лічильника,  у сукупності встановлено факт обумовлення сторонами внесення змін до укладеного договору, його виконання відповідачем без заперечень та зауважень.
Тобто, виходячи з приписів частини другої  ст. 205 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони за спірним договором продовжують виконувати договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення, що визначений в якості підстави позову. 
Зокрема, та обставина, що Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м.Одеса був поданий вищевказаний звіт про споживання та відведення води, частково сплачувалась заборгованість за господарськими зобов`язаннями перед позивачем на підставі спірного договору, вказує на те, що останній своїми конклюдентними діями підтвердив факт існування між ними саме тих договірних правовідносин, про які зазначає позивач, а отже, між сторонами виникли майново-господарські договірні зобов`язання.
Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати відповідачем за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 100 000 грн. 
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Як встановлено колегією суддів та судом першої інстанції, спірний договір та додаткова угода до нього не є припиненим, визнаним недійсним у встановленому законом порядку, а відтак, господарське зобов`язання, яке має виконуватися сторонами, також є діючим, бо умовами спірного договору та додаткової угоди до нього, зокрема, п. 5.3. додаткової угоди було узгоджено між сторонами, що договір діє з моменту його укладення і до 31.12.2015 року в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважається продовженим на наступні п`ять років, якщо за місяць до його закінчення сторони не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за отримані послуги водопостачання та водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості по ньому.
Таким чином, з урахуванням зазначеного, спірний договір про надання послуг по водопостачанню та водовідведенню на даний час є дійсним та таким, що породжує відповідні права та обов`язки сторін, які його уклали.
          Тому колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що договір від 01.11.2000 року №4111/1, укладений між сторонами, втратив чинність 01.01.2006 року, та, відповідно додаткові угоди до нього є нікчемними і окремого визнання їх такими, що втратили силу, не потребують, та, взагалі, останні не відповідають вимогам закону, виходячи з викладеного вище. Так, як вже зазначалося раніше, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача по справі або з зустрічним позовом, або з позовом в окремому провадженні про визнання вказаного скаржником договору та додаткової угоди до нього такими, що не відповідають вимогам закону, припиненим або розірваним тощо.
         Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
         З норми ст. 76 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
         Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
         Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
         Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, надані відповідачем, щодо ненадання позивачем  йому зазначених послуг по вул. Архітекторській, 20 у м. Одеса. 
           Навпаки, зі звіту – додатку до акту звірки за березень 2021 року – червень 2021 року, наданого відповідачем позивачу вбачається, що абонентом по спірним правовідносинам є саме  Житлово-будівельний кооператив "Малиновський-11", м. Одеса, який має відповідний (один) прибор обліку №201301006893, відповідачем не заперечується існування договірних відносин щодо надання послуг саме між ним та позивачем, адже останнім підтверджено в апеляційній скарзі, що позивачем, за спірний період та у подальшому надано Житлово-будівельному кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса послуги з водопостачання та водовідведення, які були частково оплачені споживачем. 
При цьому також не приймаються до уваги посилання на зазначену ним судову практику, оскільки в даному випадку відповідач не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними доказами по справі, що він не є балансоутримувачем визначеного в договорі об`єкту водокористування та колективним споживачем послуг позивача за спірним договором, у якого наявний відокремлений прилад обліку, що не виключає можливість для останнього привести у відповідність до зазначених ним Правил свої стосунки з позивачем шляхом розірвання діючого договору тощо у випадку такої необхідності. 
          Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У частині 1 ст. 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Так, як вже зазначалось раніше, в період з березня 2021 року по травень 2021 року включно Житлово-будівельному кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса надано послуг з водопостачання та водовідведення на загальну суму 143 905 грн. 03 коп., в т.ч. у березні 2021 року – 38 791 грн. 01 коп., у квітні 2021 року – 57 375 грн. 86 коп., у травні 2021 року – 47 738 грн. 16 коп. При цьому, за отримані послуги з водопостачання та водовідведення відповідачем за вказаний період сплачено 11166 грн. 87 коп.
В подальшому, скаржником позивачу також було сплачено 32 738 грн. 16 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №617 від 23.06.2021 року на суму 7  738 грн. 16 коп., № 619 від 25.06.2021 року на суму  10 000 грн., №620 від 29.06.2021 року на суму 15  000 грн. та що стало підставою для закриття провадження судом першої інстанції в цій частині.
Листом від 03.06.2021 року позивач звернувся до відповідача з досудовим попередженням №74670, у якому повідомив абонента про наявність у останнього заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 132738 грн. 16 коп. та необхідності протягом 5 – ти днів з моменту отримання попередження сплатити вказану заборгованість. Доказів отримання вказаного листа матеріали справи не містять, проте містять поштову квитанцію про направлення його відповідачу засобами поштового зв`язку від 07.06.2021 року. Будь-яких заперечень щодо суми боргу або відсутності його у відповідача у вигляді відповіді на претензію матеріали справи не містять.
Відповідач не здійснив оплату як у п`ятиденний строк з моменту отримання вимоги позивача про сплату заборгованості, так і у інший порядок та спосіб, належних доказів виконання своїх господарських договірних зобов`язань не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Отже, враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів Південно-західного господарського суду зазначає про правомірність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні Господарського суду Одеської області щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс”, м. Київ в особі філії “Інфоксводоканал”, м. Одеса про стягнення з відповідача заборгованості за водопостачання та водовідведення у розмірі 100000 грн. за період з березня 2021 року по травень 2021 року, при цьому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Приймаючи до уваги наведені вище обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, а суд першої інстанції дійшов вірного по суті справи висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21  не потребує скасування після його апеляційного перегляду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Малиновський-11", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2021 року, м. Одеса у справі №916/1794/21 залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

           Головуючий суддя 	           Г.І. Діброва	
Судді 	           Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош