Постанова
Іменем  України                                
 
02 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/23652/19
 
провадження № 61-5053 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради;
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 був побудований її батьком - ОСОБА_4 
Святошинським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа                 № 759/10266/17 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві,                        ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину за кожною житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідно до інформаційної довідки від 05 квітня 2019 року № 162488798 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про те, що державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Пода С. П. була здійснена державна реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначала, що вказана реєстрація права власності відбулась безпідставно та з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на  квартиру АДРЕСА_1 протиправними та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію права власності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року у складі судді Миколаєць І. Ю. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» чітко передбачено перелік документів, який є необхідним для державної реєстрації будівель, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року. Такими документами є виписка із погосподарської книги, як документ який підтверджує зв`язок майбутнього власника з будівлею та документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом. Тобто, визначаючи норми                                   статті 31 вищевказаного закону законодавець передбачив спеціальний спосіб встановлення права для фактичного володільця нерухомого майна, який за всіма ознаками права власності має право на перехід в статус вже титульного володільця. В той же час, норма статті 31 вищевказаного закону покликана перш за все полегшити набуття фактичним володільцями статусу титульних. 
ОСОБА_4 , батько позивача, батько ОСОБА_7 , та свекр третьої особи - ОСОБА_2 набув право користування вказаною земельною ділянку на законній підставі, що підтверджується доданими до матеріалів справи документами. Будівля, яка збудована на вищевказаній земельній ділянці, отримала план та паспорт типового проекту забудови, була підключена до джерел енергопостачання. Фактом, який не заперечується сторонами є те, що і позивач, і треті особи тривалий час здійснювали користування вказаною будівлею. Право власності за вказаною будівлею не було зареєстровано, але «de facto» після смерті ОСОБА_4 частина будівлі відійшла до ОСОБА_8 , а пізніше і до його дружини -                       ОСОБА_2 . Наданий позивачем доказ реєстрації ОСОБА_8 та ОСОБА_2 в іншій квартирі не є підтвердженням того, що фактично користування не здійснювалося.
Твердження позивача про те, що план будівлі, який був погоджений органами влади, не відповідає сучасному, а, відтак, вказані споруди не можуть вважатися тотожними, безпідставні, оскільки, порівнюючи дані об`єкти, також необхідно враховувати і різні підходи до підрахунку площі, які застосовувалися у різний час, а з поданих до суду планів будівель вбачається, що будівлі є тотожними. Таким чином судом встановлено, що вказана реєстрація відбулась на підставі фактів та документів, які є аналогічними за своєю суттю до документів, перелічених у статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації, виконавчого органу Київської міської ради Поди С. П. та скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня 2018 року за індексним номером 4313433 щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між позивачем та іншими спадкоємцями існує невирішений спір про визнання в порядку спадкування права власності на спірний житловий будинок, який закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року. Сама по собі відсутність реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не свідчить про відсутність у спадкоємців спадкових прав, оскільки таке право спадкоємця є абсолютним. До вирішення спору щодо спадкових прав у цивільній справі, яка знаходиться в провадженні Святошинського районного суду м. Києва № 759/10266/17, ОСОБА_2 відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень» подала для реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 , який закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року та є спірним, наступні документи для реєстрації права власності на квартиру № 4 в ньому: рішення виконавчого комітету Києво-Святошинського районної ради депутатів                        від 24 вересня 1959 року № 545/16, яким ОСОБА_4 було надано земельну ділянку під індивідуальне будівництво загальною площею 476 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 .
Таким чином, оскільки право ОСОБА_2 на спірний житловий будинок оспорюється, документи, подані нею для реєстрації стосуються іншої особи, суд вважав, що підстави для реєстрації її прав в порядку статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень» у державного реєстратора були відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 27  травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 19  вересня 2011 року у справі № 3-82гс11, постанові Верховного Суду від 19  березня 2018 року у справі № 2-4435/2008, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої          статті 389 ЦПК України. Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                                             № 761/23652/19 із Святошинського районного суду м. Києва.
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вона на підставі отриманих спадкодавцем ОСОБА_4 (свекром і батьком її чоловіка) документів звернулася для реєстрації за собою права власності на безспірну квартиру                       № 4 у будинку, в якому з 1982 року встановився усталений порядок користування.
Вона відкрито і добросовісно користується вказаною квартирою з 1982 року і по сьогоднішній день. Вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
  
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 - подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Зазначав, що у реєстратора були відсутні відомості щодо будівництва чи набуття у власність ОСОБА_2 саме квартири № 4 , оскільки всі документи щодо спірного будівлі стосувалися будинку у цілому. Спірний будинок є спадковим майном і крім ОСОБА_2 наявні й інші спадкоємці ОСОБА_4 . 
 
У травні 2021 року ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, в якому підтримала доводи касаційної скарги ОСОБА_2 .
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Києво-Святошинського районної Ради депутатів від 24 вересня 1959 року № 545/16, ОСОБА_4 було надано земельну ділянку під індивідуальне будівництво загальною площею 476 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 21, т. 1).
 
Відповідно до акту від 03 жовтня 1959 року вищевказана земельна ділянка виділена в натурі (а.с. 22, т. 1).
 
ОСОБА_4 було видано план забудови земельної ділянки та видано паспорт типового проекту забудови (а.с. 23-24, т. 1).
 
Відповідно до ордеру на житлове приміщення від 14 серпня 1995 року № 840 серії Б ОСОБА_7 , його дружині - ОСОБА_2 та дочці                              ОСОБА_10 надано право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 72, т. 1).
 
Згідно з довідкою, виданою комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02 серпня 2017 року № 062/14-9246                          (И-2017), реєстрація прав власності на об`єкт нерухомого майна за адресою:                           АДРЕСА_1 , відсутня (а.с. 150, т. 1).
 
Відповідно до Інформаційної довідки від 05 квітня 2019 року № 162488798 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Пода С.П. була здійснена державна реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 78,3 кв. м) (а.с. 27-28, т. 1).
 
Згідно з планом будівлі по АДРЕСА_1 від 18 червня                     2004 року загальна площа квартири № 2 складає 81,8 кв. м (а.с. 155, т. 1).
 
Згідно з повідомленням про приєднання від 16 серпня 2019 року                      ОСОБА_2 приєдналася до умов публічного договору про постачання електричної енергії, за об`єктом розташованим за адресою:                                                    АДРЕСА_1 (а.с. 166, т. 1).
 
Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_11 26 березня 1982 року останньою було укладено шлюб із ОСОБА_7 (а.с. 96, т. 1).
 
Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 березня 2017 року у ОСОБА_2 відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності на житловий будинок, розташований за адресою:                                             АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , спадкоємцем якого був його син - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав         (а.с. 106, т. 1).
 
Відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна                                               від 14 вересня 2018 року № 14/09/2018-2965 квартира за адресою:                                                АДРЕСА_1 , має такі показники: загальна площа:  78,3 кв. м, житлова площа: 52,6 кв. м (а.с. 104, т. 1).
 
Згідно з витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 01 серпня                            2017 року ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_7 (а.с. 107, т. 1).
 
Відповідно до технічного паспорту від 14 вересня 2019 року загальна площа квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає                             78,3 кв. м, житлова площа: 52,6 кв. м (а.с. 115, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2  підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Вирішуючи спір, суди допустили порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Так, участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки. 
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог , ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 2, 4, 5 частини третьої                                           статті 175 ЦПК України).
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі                 № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) дійшла висновку про те, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
 
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
Судом встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа №759/10266/17 за позовом                                         ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 , про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті їх батька - ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину за кожною житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 у цій справі як третя особа також заявила вимоги про визнання за нею в порядку спадкування за законом на 1/4 частину цього будинку.
 
Зміст і характер відносин між учасниками цієї справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача існує саме з ОСОБА_2 щодо порушення нею права власності позивача на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , унаслідок її дій щодо реєстрації за собою права власності на квартиру № 4 у цьому будинку. При цьому, ОСОБА_2 залучена до участі у справі третьою особою.
 
Разом з тим, права, визначені ЦПК України для третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і відповідача є різними за своїми правовим значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
 
Питання про залучення належного співвідповідача судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання позивач не заявляла.
 
Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.
 
Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року скасувати.
 
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян 
 
Н. Ю. Сакара 
 
В. В. Шипович