Ухвала
Іменем України
31 січня 2022 року
м. Київ
справа № 398/2581/20
провадження № 61-575ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Ігорович, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року 
та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору міни квартир 
від 13 вересня 1994 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з одного боку, та ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_5 
з іншого, позивачем була набута у власність Ѕ частина квартири 
АДРЕСА_1 , інша Ѕ частина вказаного житла перейшла у власність ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після смерті якої спадкоємцями першої черги за законом, що прийняли спадщину, є позивач та його зведена сестра ОСОБА_2 .
Позивач зазначав, що прийняття спадщини ним відбулось у зв`язку з постійним спільним проживанням зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а відповідачем протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини була подана заява про прийняття спадщини до Олександрійської міської державної нотаріальної контори № 1.
28 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину квартири АДРЕСА_1 (половина від частки, що належала його покійній матері), а ј частини квартири залишається неоформленою відповідачем ОСОБА_6 .
Після смерті матері та після подачі заяви про прийняття спадщини відповідач жодних дій, спрямованих на її оформлення, не вчиняла та протягом дев`ятнадцяти років жодного разу в квартирі не з`являлась, фактичне її місце проживання та перебування йому невідоме, зв`язків між собою вони не підтримують. З моменту смерті матері позивач фактично став єдиними власником квартири, несе всі витрати щодо її утримання, самостійно здійснює поточні ремонти цього житла.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на ј частини квартири 
АДРЕСА_1 .
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, передбачені статтею 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною давністю.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Ковальов Д. І., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що на підставі договору міни квартир, укладеного 
13 вересня 1994 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з одного боку 
та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з іншого боку, було здійснено обмін належних їм на праві власності квартир, в результаті чого у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переходить квартира 
АДРЕСА_2 , 
а у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - квартира АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є її син - 
ОСОБА_1 та донька ОСОБА_7 .
Відповідно до спадкової справи № 625-2001 із заявою про прийняття спадщини 22 серпня 2001 року звернулася ОСОБА_8 , яка є дочкою померлої.
Згідно з довідкою ОСББ «Соборний» від 12 травня 2020 року ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , а на момент її смерті за даною адресою постійно проживав та був зареєстрований її син - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті матері.
28 липня 2020 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в нотаріальну контору звернувся Ковальов Д. І. , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , за дорученням.
28 липня 2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки ОСББ «Соборний» від 05 серпня 2020 року 
ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_1 , з 02 липня 1996 року і по теперішній час. Також, починаючи з 14 червня 2001 року, позивач проживає один та самостійно несе витрати на утримання житла.
ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті матері на ј частину квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору, але не отримала свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 316, 317 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частинами першою, четвертою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 
володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження 
№ 12-291гс18), у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року 
у справі № 206/1759/20(провадження № 61-9602св21), а також в ухвалах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 274/120/18 (провадження № 61-17983ск20), від 01 лютого 2021 року у справі 
№ 463/578/19 (провадження № 61-1026ск21).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 
2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 
2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) 
є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин цим висновкам не суперечать, а норми матеріального права, зокрема, статті 344 ЦК України, застосовано правильно, відповідно до установлених фактів.
Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються необхідності переоцінки доказів, не спростовують висновків судів. 
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Ігорович, 
на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 03 листопада 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк