КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/12093/2021                                           

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            21 грудня 2021 року                                                                   м. Київ
                                                                                                                  Справа № 359/10991/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Борисової О.В., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Борця Є.О., 
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довга Тетяна Сергіївна про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, визнання права власності на частку в домоволодінні, 
встановив:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довга Т.С. про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, визнання права власності на частку в домоволодінні.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30 квітня 2019 року об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 139,1 кв.м., що складається з веранди 2-І площею 6,9 кв.м., передпокою 2-1 площею 20,1 кв.м., кухні 2-2 площею 20,0 кв.м., коридору 2-3 площею 4,2 кв.м., санвузла 2-4 площею 2,7 кв.м., санвузла 2-5 площею 1,6 кв.м., гаража 2-6 площею 17,0 кв.м., тераси площею 8,8 кв.м., сходинкової 2-7 площею 9,6 кв.м., житлової кімнати 2-8 площею 18,7 кв.м., житлової кімнати 2-9 площею 14,2 кв.м., житлової кімнати 2-10 площею 9,4 кв.м., санвузла 2-11 площею 4,4 кв.м., житлової кімнати 2-12 площею 10,3 кв.м., балкону площею 2,4 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м., а також господарські будівлі та споруди: погріб з шийкою «В», сарай-сауна «Б», навіс «Е», оглядова яма гаражна «З», яма вигрібна «Л», колонка питна «Н», огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, огорожа №4, 1/2 частка в огорожі №5, хвіртка №6, 1/2 частка в огорожі №10 по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по АДРЕСА_1 , були визнані спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В порядку поділу майна, що було спільною сумісною власністю, за кожною стороною було визнано право власності на 1/2 частку у вказаних об`єктах нерухомого майна. 
Не зважаючи на це, вже 10 вересня 2019 року за договорами дарування ОСОБА_3 безвідплатно відчужив спірне домоволодіння та земельну ділянку у власність його нової дружини ОСОБА_3 . Ці договори були укладені без згоди позивача та з метою приховання майна від поділу. 
 Тому ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними договори дарування земельної ділянки, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладені 10 вересня 2019 року між відповідачами; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довгої Т.С. №48604647 від 10 вересня 2019 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 ; а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2021 року позов задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 10 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгою Тетяною Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за №2987.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений 10 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгою Тетяною Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за №2988.
Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довгої Тетяни Сергіївни №48604647 від 10 вересня 2019 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1  права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 3328 гривень 71 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 3328 гривень 71 копійки.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 звернулась  з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2019 року  було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області   про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно, поділ об`єктів незавершеного будівництва та земельних ділянок, і визнано  незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 139,1 кв. м, по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 3210500000:09:036:0116, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану за цією ж адресою, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано право власності за кожним на 1/2 частку вказаного майна.
            Отже, цим судовим рішенням  було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та право власності за кожним на 1/2 частку об`єкту незавершеного будівництва, а не на домоволодіння, будівництво якого було завершено, і введено в експлуатацію та оформлено право власності за ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , і яке відповідно до ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
            Разом з тим, позивачем ОСОБА_2 та її представником не було надано жодного доказу її участі у виконанні будівельних робіт та завершенні будівництва спірного домоволодіння. Однак ця обставина не була з`ясована судом та не взята до уваги. 
При цьому ОСОБА_2 позов про визнання за нею права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів не заявлявся.
            Враховуючи викладене, суд не мав законних підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
            Щодо спірної земельної ділянки, то в ході розгляду справи судом було встановлено, що ця земельна ділянка була приватизована ОСОБА_3 у 2014 році, тому відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка.
Враховуючи викладене, вважає, що укладені 10 вересня 2019 року  між нею та ОСОБА_3 договори дарування домоволодіння та земельної ділянки були вчинені на законних підставах, на вказане майно на момент їх відчуження не було накладено жодних обмежень.  Тому вважає себе добросовісним набувачем і власником цього нерухомого майна, а рішення суду, яким ці договори дарування визнані недійсними та скасовано реєстрацію за нею права власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , - безпідставним та незаконним. 
 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги обґрунтованими і також просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08 серпня 1991 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 було присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ». Однак заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 06 квітня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30 квітня 2019 року (а.с.13-16) об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 139,1 кв.м., що складається з веранди 2-І площею 6,9 кв.м., передпокою 2-1 площею 20,1 кв.м., кухні 2-2 площею 20,0 кв.м., коридору 2-3 площею 4,2 кв.м., санвузла 2-4 площею 2,7 кв.м., санвузла 2-5 площею 1,6 кв.м., гаража 2-6 площею 17,0 кв.м., тераси площею 8,8 кв.м., сходинкової 2-7 площею 9,6 кв.м., житлової кімнати 2-8 площею 18,7 кв.м., житлової кімнати 2-9 площею 14,2 кв.м., житлової кімнати 2-10 площею 9,4 кв.м., санвузла 2-11 площею 4,4 кв.м., житлової кімнати 2-12 площею 10,3 кв.м., балкону площею 2,4 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м., а також господарські будівлі та споруди: погріб з шийкою «В», сарай-сауна «Б», навіс «Е», оглядова яма гаражна «З», яма вигрібна «Л», колонка питна «Н», огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, огорожа №4, 1/2 частка в огорожі №5, хвіртка №6, 1/2 частка в огорожі №10 по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по АДРЕСА_1 , були визнані спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
В порядку поділу майна, що було спільною сумісною власністю, за кожною стороною було визнано право власності на 1/2 частку у вказаних об`єктах нерухомого майна.
05 червня 2019 року ОСОБА_3 вдруге уклав шлюб з ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 було присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ». Ця обставина підтверджується копіями свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_1 від 5 червня 2019 року (а.с.75, 109).
10 вересня 2019 року ОСОБА_3 уклав з його дружиною ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.91-92), за яким ОСОБА_3 безвідплатно відчужив у власність його дружини ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
В той же день ОСОБА_3 уклав зі своєю дружиною ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки (а.с.61-62), за яким ОСОБА_3 відчужив у власність дружини ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .
 Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №188768412 від 14 листопада 2019 року (а.с.21-23) вбачається, що на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довгої Т.С. №48604647 від 10 вересня 2019 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09:036:0116  з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року (а.с.17-20) рішення Бориспільського міськрайонного суду від 30 квітня 2019 року в частині визнання незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділу цього об`єкта нерухомого майна було скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову в частині вказаних вимог.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року (а.с.153-161) постанова Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року була скасована, а рішення Бориспільського міськрайонного суду від 30 квітня 2019 року в частині визнання незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділу цього об`єкта нерухомого майна було залишено без змін.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач   ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_3 згоду на відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . Ця обставина свідчить про те, що договори дарування цих об`єктів нерухомого майна, укладені 10 вересня 2019 року між відповідачами, суперечать вимогам ст.65 СК України та ст.369 ЦК України. Як вбачається з ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, вказана обставина є підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування.
Зі змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду від 30 квітня 2019 року (а.с.13-16) та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року (а.с.153-161) вбачається, що право спільної сумісної власності на домоволодіння та земельну ділянку виникло у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з моменту придбання цих об`єктів нерухомого майна, а не з дня набрання судовим рішенням законної сили. 
 У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_3 , презюмується, що їй було відомо про існування спору між її чоловіком та ОСОБА_2 щодо спірного домоволодіння та земельної ділянки. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 не подали жодного доказу на спростування вказаної презумпції. Тому є підстави вважати, що ознаки недобросовісності при укладенні оспорюваних договорів дарування містяться в діях не тільки ОСОБА_3 , а також його дружини ОСОБА_3 .
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою відновлення законності та порушеного права позивача належить визнати недійсними договори дарування земельної ділянки, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладені 10 вересня 2019 року між відповідачами, а також визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довгої Т.С. №48604647 від 10 вересня 2019 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3210500000:09: 036:0116 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановлено, що ОСОБА_3 оспорює та не визнає набуття позивачем права власності на 1/2 частку в домоволодінні. Крім того, перед укладенням оспорюваного договору дарування право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано лише за ОСОБА_3 .  З огляду на це суд дійшов висновку, що з метою забезпечення юридичної визначеності за ОСОБА_2 належить визнати право власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
З висновками суду першої інстанції  про наявність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального прав.
 
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За вимогами частин першої, другої  статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Згідно з ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно  з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі           №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що  він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. 
Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Встановивши, що позивач   ОСОБА_2 не надавала колишньому чоловіку ОСОБА_3 згоду на відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов законного і обгрунтованого висновку  про те, що договори дарування цих об`єктів нерухомого майна, укладені 10 вересня 2019 року між відповідачами, суперечать вимогам ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, тому відповідно до  ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що  судовим рішенням було визнано право позивача лише на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, тоді як будівництво будинку було завершено  та оформлено право власності лише за ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на 1/2 частку  житлового будинку як об`єкта нерухомого майна, - колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Як встановлено постановою Верховного Суду  від 09 грудня 2020 року у справі № 359/2582/17  за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно,  на підтвердження факту законності зведення та готовності до експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1   ОСОБА_2  надала будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за вказаною адресою, а також повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта. 
07 грудня 2016 року ДАБІ у Київській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, - двоповерхового житлового будинку садибного типу, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1 , загальною площею 139,10 кв. м, житловою площею 52,60 кв. м, замовник - ОСОБА_3 .
У декларації про готовність до експлуатації об`єкта вказано, що закінчений будівництвом об`єкт є готовим до експлуатації, на об`єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил; обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку; заходи з забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього середовища проведені в повному обсязі.
 
Таким чином, станом на час розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року спірний житловий будинок  був завершений будівництвом та ОСОБА_3 була подана декларація про готовність цього об`єкта до експлуатації.
Як вбачається з  витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 травня 2019 року,  рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 06 травня 2019 року на спірний жилий будинок  АДРЕСА_1 було прийнято державним реєстратором на підставі: технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_9 02 травня 2019 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 07 грудня 2016 року, виданої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області ( а.с. 95).
 
За викладених обставин, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 не брала участі у завершенні будівництва спірного будинку є безпідставними, адже сам лише факт реєстрації 06 травня 2019 року права власності на спірний жилий будинок  за ОСОБА_3   не є підставою вважати, що зазначене нерухоме майно є його особистою приватною власністю.   Тоді як рішенням суду, що набуло законної сили, безперечно встановлено, що будинок був збудований та введений в експлуатацію у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі.
В даному судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 визнав, що з 2017 року він у спірному будинку не проживає, жодних будівельних робіт після цього часу він не здійснював.
Таким чином, враховуючи, що жилий будинок з надвірними будівлями і господарськими спорудами був збудований сторонами у шлюбі,   але право власності на будинок було зареєстровано відповідачем після розірвання шлюбу, тому вказане нерухоме майно  є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу не впливає на правовий статус такого майна, адже його будівництво було закінчено до розірвання шлюбу. 
 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 359/2582/17, установивши, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, та зведено на ній житловий будинок, який є готовим до експлуатації, суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про визнання зазначеного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за кожним із них по Ѕ частці у праві спільної сумісної власності на це майно, вказавши на те, що відповідач не спростував презумпцію спільності вказаного майна.
 
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки земельна ділянка була приватизована ОСОБА_3 у 2014 році і належить йому особисто - колегія суддів також вважає необґрунтованими,  оскільки рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2019 року у вищевказаній справі, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , площею 0,05 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210500000:09:036:0116.
Таким чином, не зважаючи на те, що на момент укладення договору дарування зазначене рішення суду не набуло законної сили,  жодних правових підстав для одноособового розпорядження спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 не мав,  а тому суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про визнання  недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 10 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгою Т.С. та зареєстрованого в реєстрі за №2987.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на момент відчуження житлового будинку та земельної ділянки і укладення договорів дарування, жодних обтяжень на вказане нерухоме майно не було накладено, - висновків суду першої інстанції  також не спростовують, оскільки відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки  зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.
 
Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   -  залишити без задоволення. 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2021 року - залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 грудня 2021 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Борисова О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.