П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/4177/21	

                                                                                                                                             Головуючий в І інстанції: Лісовська Н.В.
                     Дата та місце ухвалення рішення: 25.10.2021 р.
          м. Миколаїв
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                 судді – доповідача –	Шеметенко Л.П.	
судді –	Турецької І.О.	
судді –	Шевчук О.А. 	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 26.06.2019 року № 0112413-5106-1411, яким позивачу визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 21  398,96 грн., за 2017 рік – в сумі 49  692,80 грн., за 2018 рік – в сумі 57  814,47 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.09.2008 року НОМЕР_1 йому на праві власності належать нежитлові будівлі ангару та складів, загальною площею 1552,9 кв.м., розташовані у    АДРЕСА_1 , за які йому було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Позивач посилався на протиправність прийнятого податкового повідомлення-рішення, оскільки вважає, що нерухоме майно, яке належить йому на праві власності не є об`єктом оподаткування в силу положень п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, т.я. є майном сільськогосподарського товаровиробника та призначене для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати  відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є одночасна сукупність наступних умов: 1) призначення будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; 2) особа має бути сільськогосподарським товаровиробником. Крім того, апелянт вважає, що об`єкт повинен використовуватись у сільськогосподарській діяльності, а оскільки позивач в період, за який нараховано податкове повідомлення-рішення не використовував нерухоме майно, за яке нараховано податок в цій діяльності, відсутні підстави вважати, що таке майно не є об`єктом оподаткування.
Також апелянт зазначив, що ОСОБА_1 не звітував до податкового органу про свою діяльність, як сільгоспвиробник, тому встановити факт використання нежитлової будівлі за цільовим призначенням неможливо. При цьому, апелянт вважає, що оскільки позивач не отримує доходи від здійснення сільськогосподарської діяльності, - він не є сільськогосподарським товаровиробником, тому норми зазначених пунктів щодо надання пільги відносно об`єктів нежитлової нерухомості не звільняють його від сплати податку на нерухоме майно за зазначений в адміністративному позові об`єкт.
Враховуючи все вищезазначене апелянт вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно та обґрунтовано.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.09.2008 р. позивач є власником нежитлового об`єкту загальною площею 1552,9 кв.м., який складається з ангару А-1, площею 1016,9 кв.м., матеріального складу Б-1, площею 536,0 кв.м.; змощення № 1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на вказаний нерухомий об`єкт зареєстровано 02.09.2008 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.09.2008 року, наявний в матеріалах справи.
26.06.2019 року Головним управлінням ДПС в Миколаївській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 0112413-5106-1411, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 роки в загальному розмірі 128 906,23 грн.
Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, посилався на те, що відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що будівля матеріального складу та ангару є спорудою сільськогосподарського товаровиробника, відповідач не надав доказів того, що позивач здає будівлю в оренду, лізинг чи позичку, а тому, на думку суду, вказане приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що в даному випадку наявні підстави для скасування спірного податкового повідомлення-рішення.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено ст. 266 ПК України.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування вказаним податком є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).
Згідно п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.
Так, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 (у редакції, чинній до 2019 року) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Правовий аналіз цієї норми зумовлює висновок, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).
Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Таке правозастосування відповідає практиці Верховного Суду (постанови від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17, від 24 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 820/3707/17).
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.
Таким чином, з огляду на зазначене вище слідує, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 23 вересня 2021 року у справі №140/2700/19.
Також слід зазначити, що встановлена пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 17.10.2006 року по 12.02.2020 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, видами діяльності якого за КВЕД були: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (основний); 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.
В свою чергу, згідно КВЕД-2010 діяльність сільськогосподарських виробників відносить до розділу 01 та груп 01.1-01.7, залежно від конкретного виду сільськогосподарської діяльності.
Таким чином, за видами діяльності за КВЕД у спірний період позивач не займався сільськогосподарською діяльністю.
Будь-яких інших доказів провадження сільськогосподарської діяльності позивач до суду не надав.
При вирішенні справи колегія суддів також враховує доводи апелянта про те, що згідно наявної у податкового органу інформації у спірний період позивач не отримував доходи від здійснення сільськогосподарської діяльності.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у спірний період не здійснював сільськогосподарську діяльність, а тому не підпадає під визначення сільськогосподарського товаровиробника, що свідчить про те, що позивач не може бути звільнений від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на підставі п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Однак вказана обставина не була досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 26.06.2019 року № 0112413-5106-1411 та наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що постановлене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року - скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 26.06.2019 року № 0112413-5106-1411.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених  ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

          Судове рішення складено у повному обсязі 17.02.2022 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                           О.А. Шевчук  

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька