24.01.22
22-ц/812/250/22
Єдиний унікальний номер судової справи 487/3880/21
Номер провадження 22-ц/812/250/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

24 січня 2022 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за участі: 
заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , 
представника заінтересованої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника заявника  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2  ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 16 грудня 2021 року, під головуванням судді Цуркана Р.С., в приміщені цього ж суду о 09 год. 35 хв., у цивільній справі за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, заінтересовані особи: Миколаївська міська рада, ОСОБА_3 ,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, заінтересована особа: Миколаївська міська рада.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 .
Позивач є спадкоємцем четвертої черги права на спадкування за законом, оскільки проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а спадкоємців попередніх черг не має.
ОСОБА_1  зазначає, що на початку 2011 року вона з ОСОБА_5 почала спільно проживати однією сім`єю в квартирі  АДРЕСА_1 , та в подальшому в них склались добрі дружні стосунки як брата та сестри. 
Вони були знайомі із дитинства, проводили разом час, інколи разом відвідували офіційні заходи, зокрема й культурні заходи, музеї та театри, концерти, та їздили разом з друзями на відпочинок, де проводили час у дружній обстановці.
Останні роки, особливо після смерті у серпні 2019 році ОСОБА_6 , з якої ОСОБА_5 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, стан здоров`я останнього почав поступово погіршуватися. З того часу саме ОСОБА_1 продовжувала допомагати йому у вирішенні побутових справ, приготуванні їжі, подоланні стресу після втрати дружини, допомозі з ін`єкціями інсуліну та супутнім із ним лікуванням.
Також заявник майже завжди їздила із ОСОБА_5 на зустрічі по роботі, конференції та інші заходи аби пересвідчитись, що він вчасно буде вживати ліки, дотримуватись того розпорядку дня, якого йому радили лікарі, не пропускати ін`єкції інсуліну та вживати ту їжу, яка за своїм вмістом та калорійністю була прийнятна при його захворюванні.
Тобто, майже 9 років, починаючи з 2011 року та по день смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ділила з ним спільний побут. Вони також мали спільний бюджет, брали та спільно виплачували кредити в банківських установах.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме: з березня 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Заінтересована особа Миколаївська міська рада надала до суду заяву, в якій просила відмовити ОСОБА_1 у задоволені заяви. Зазначала, що заявником не надано належних і допустимих доказів того, що вони з ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання, упродовж п`яти років вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали покупки, утримували житло та сплачували комунальні послуги.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 жовтня 2021 року до участі у справі в якості заінтересованої особи залучено ОСОБА_3 .
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до суду заяву, в якій просила залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвала обґрунтована тим, що вимоги заявника не визнаються представником Миколаївської міської ради, який наводить конкретні доводи щодо заяви, заперечує переконливість наданих суду доказів заявником та вказує на безпідставність вимог заявника, що вказує на те, що між заявником та Миколаївською міською радою існує спір про право заявника на спадкування після смерті ОСОБА_5 .
В апеляційній скарзі представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та направити справу до районного суду для продовження розгляду. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За правилами п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, ОСОБА_1 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , з яким вона проживала однією сім`єю з 2012 року, та після смерті якого відкрилась спадщина на майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 .
Заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_1 пред`явила до суду у порядку її розгляду за правилами окремого провадження.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами 1,2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із спадкодавцем необхідне для вирішення питання про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Згідно зі ст.338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
У ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Отже, законом на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок подати заяву про визнання спадщини відумерлою, зокрема у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом.
Миколаївська міська рада заперечує проти заявлених ОСОБА_1 вимог та не визнає за нею право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , отже, існує спір про право на спадкове майно.
З урахуванням наведеного, заява ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_5 не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви випливає, що існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження №61-14325св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження №61-14667св20); від 23 січня 2019 року у справі № 520/13695/17 (провадження №61-47156св18), від 26 травня 2021 року у справі № 638/282/19 (провадження №61-13573св20), від 23 грудня 2021 року у справі 554/1618/21 (провадження №61-12171св21).
Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 листопада 2018 року у справі №336/709/18-ц (провадження №61-39374св18), від 14 квітня 2021 року у справі №205/2102/19-ц (провадження №61-872св21).
Проте зазначені заявником підстави апеляційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини у зазначених як приклад справах, та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, у яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
У справах №336/709/18-ц, №205/2102/19-ц Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у відкритті провадження (залишаючи заяву без розгляду), суди попередніх інстанцій не врахували, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість. У вказаних справах суди не встановили, між ким існує спір про право та хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював право заявника на прийняття спадщини.
Водночас у цій справі заінтересована особа - територіальна громада міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради заперечувала проти задоволення заяви. При цьому, встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю заявника із спадкодавцем впливає на права Миколаївської міської ради щодо визначення спадщини відумерлою (статті 1277 ЦК України).
За такого, враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права залишив заяву без розгляду.
Посилання на помилкове залучення судом ОСОБА_3 в якості заінтересованої особи у даній справі, не впливає на правильність висновків суду щодо наявності спору про право.
Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстав для її скасування немає.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 26 січня 2022 року