КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
27 січня 2022 року                                                                          м. Київ
 
Унікальний номер справи № 756/5565/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/867/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Романа Васильовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шролик І.С., у справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та витребування майна, -
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 1209 від 30 вересня 2019 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І; витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірну квартиру АДРЕСА_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному проваджені № 12019100040008801 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 190 КК України, встановлені порушення майнових прав та інтересів держави в особі Київської міської ради, а саме факт вибуття квартири АДРЕСА_1 з власності територіальної громади міста Києва поза волею її власника. Так, розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 174 від 26 березня 2012 року згідно з п. 2 «Про внесення змін в договори найму жилих приміщень», у зв`язку зі смертю попереднього наймача квартири ОСОБА_5 , внесені зміни до договору найму житлового приміщення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та укладено його з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За інформацією Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-11070 від 01 грудня 2020 року приватизація квартири АДРЕСА_1 , станом на 30 листопада 2020 року, органом приватизації державного житлового фонду Оболонського району міста Києва не здійснювалась. За інформацією Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації свідоцтво про право власності на вказану квартиру не оформлювалось.
Разом з тим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І. на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_1 , як продавцем. Відповідно до п. 2 договору квартира належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 червня 2004 року відділом приватизації державного житлового фонду Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження від 18 червня 2004 року № 1833 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно п. 3 договору право власності продавця на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28 липня 2004 року в реєстрову книгу за № д.151-155, за реєстровим № 32866.
Посилаючись на ту обставину, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру в установленому законом порядку не видавалося, державна реєстрація за ОСОБА_1 не проводилася, право власності у останнього, відповідно до положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України не виникало, він не мав права розпоряджатись цим майном. Позивач вважає, що свідоцтво про право власності в порядку приватизації не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує визнання його недійсним в судовому порядку.
У подальшому, 28 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 набула у власність спірну квартиру. Надалі ОСОБА_4 відповідно до договору дарування від 02 лютого 2021 року подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_3 . Вважає, що всі подальші дії зі спірною квартирою спрямовані на незаконне заволодіння майном комунальної власності, порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради як єдиного власника цього майна (т. 1  а.с. 2-15).
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просила суд повернути позовну заяву прокурору, у зв`язку з відсутністю підстав для звернення прокурора до суду з позовом. В мотивування поданого відзиву зазначала, що Київська міська рада не набула статусу позивача, тому відсутні підстави для представництва її прокуратурою. Окрім того, позовна заява містить суттєві недоліки, тому має бути повернута позивачу. Зауважувала, що прокурор не ставить вимогу про визнання недійсним договору, на підставі якого її мати ОСОБА_4 , як добросовісний набувач за відплатним договором набула у власність спірну квартиру. Вважає, що твердження прокурора про підроблене свідоцтво про право власності на житло та реєстраційне посвідчення БТІ від 28 липня 2004 року про державну реєстрацію квартири не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а є лише припущеннями, які зроблені без отримання достатніх даних з архіву БТІ та без висновку експерта про підробку документа (т. 1 а.с. 118-126).
Представник Київської міської ради Солдатченко Л.М. подала до суду заяву, у якій підтримала позовну заяву та просила справу розглядати без їх участі (т. 1 а.с. 135-136).
У відповіді на відзив на позовну заяву керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва просив не приймати до уваги доводи відповідача ОСОБА_3 та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 1 а.с. 139-147).
26 травня 2021 року від імені ОСОБА_1 до районного суду надійшли письмові пояснення в яких зазначено про підтримання позовних вимог прокурора, зазначено, що до спірної квартири заявник не має відношенні і не був її власником, просив розглянути справу за його відсутності (т. 1 а.с. 169).   
У травні 2021 року ОСОБА_3 подала до суду заперечення щодо відповіді на відзив та просила не брати до уваги доводи позивача, оскільки вони суперечать матеріалам справи та чинному законодавству України (т. 1 а.с. 175-179).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 2 а.с. 9-15).
Не погодившись з рішенням районного суду, 28 жовтня 2021 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Р.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю (т. 2 а.с. 22-33).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суперечить вимогам ст. 658 ЦК України, оскільки продаж спірної квартири здійснено особою, яка не мала зареєстрованих прав на спірне майно та не була власником квартири, що виключає можливість розпорядження цим майном та є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, вказаний договір спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади міста Києва, що підтверджується подальшим відчуженням квартири упродовж наступного місяця на користь ОСОБА_4 . Вважаючи договір неукладеним, суд не захистив порушене право позивача шляхом задоволення іншої вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння відповідача. Районним судом не враховано, що оскільки ОСОБА_1 не набув право власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі не були власниками спірної квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею. Зазначав, що реєстрація права власності за ОСОБА_3 спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке відповідно до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 є комунальною власністю територіальної громади. 
07 грудня 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Негребецька Ю.Е. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила залишити рішення суду без змін, а скаргу - без задоволення (т. 2 а.с. 79-86).
 
У судовому засіданні прокурор Київської міської прокуратури Польщиков І.В.. представники Київської міської ради - Римар М.М., Солдатченко Л.М. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Чередниченко Д.О., відповідач ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Негребецька Ю.Е. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну місця проживання (перебування) від нього не надходили. Крім того, відповідач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням особисто телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Відповідач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Чередниченко Д.О. під розписку, цього останній не заперечував в апеляційному суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання  (т. 2 а.с. 43-47, 68-71, 186-203, 212-219).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року є нікчемним, тому не потребує визнання його недійсним,  проте, витребування майна від ОСОБА_3 буде становити непропорційність втручання в особисті майнові права власника та становити індивідуальний й надмірний тягар, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Колегія суддів не погодилась з висновком районного суду про відмову в позові виходячи з наступного.
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно з рішенням Київської міської ради № 208/1642 від 27 грудня 2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», а також рішенням № 284/5096 від 02 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», будинок АДРЕСА_2 належить до об`єктів комунальної власності територіальної громади Оболонського району м. Києва (т. 1 а.с. 16-20, 21-30).
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, до якого входить жилий будинок по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 31-34).
Згідно з розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 41 від 31 січня 2015 року (зі змінами) жилий будинок по АДРЕСА_2 закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», що передається з балансу комунальних підприємств (т. 1 а.с. 35-64).
Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 174 від 26 березня 2012 року «Про внесення змін в договори найму жилих приміщень» у пункті 2 зазначено, що у зв`язку зі смертю попереднього наймача квартири ОСОБА_5 , внесено зміни до договору найму житлового приміщення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та укладено його з ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 65-66).
Згідно актового запису про смерть № 7963 від 10 травня 2019 року ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останнє його зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 67-68).
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30 вересня 2019 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року, укладеного між останнім, як покупцем та ОСОБА_1 , як продавцем (т. 1 а.с. 72-74).
Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року квартира належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 червня 2004 року відділом приватизації державного житлового фонду Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження від 18 червня 2004 року № 1833 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з п. 3 цього Договору, право власності продавця на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28 липня 2004 року в реєстрову книгу за № д.151-155, за реєстровим № 32866 (т. 1 а.с. 75-78).
У матеріалах справи міститься незавірена фотокопія свідоцтва про право власності на житло, що видане відділом приватизації Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва за розпорядженням № 1833 від 18 червня 2004 року згідно якого, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На фотокопії бланку свідоцтва міститься зображення печатки органу приватизації Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва (т. 1 а.с. 77).
За змістом незавіреної фотокопії реєстраційного посвідчення № 006268, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданим Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва 18 червня 2004 року № 1833 та записано в реєстрову книгу № д.151-155 за реєстровим № 32866 28 липня 2004 року, міститься зображення підпису від імені начальника Київського БТІ  В. Сенчук та зображення печатки (т. 1 а.с.78).
Відповідно до незавіреної фотокопії інформаційної довідки № КВ-2019 № 25068 від 07 травня 2019 року Київського міського БТІ КМР повідомлено, що за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 червня 2004 року (т. 1 а.с.79).
Поряд з цим, листом Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за № 108-15170 від 24 листопада 2020 року повідомлено, що відповідним органом приватизації свідоцтво про право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , не оформлювалось взагалі, у тому числі від 18 червня 2004 року, розпорядження № 1833 від 18 червня 2004 року не видавалось, а 18 червня 2004 року органом приватизації були видані розпорядження №№ 32153-32179 (т. 1 а.с. 93).
За повідомленням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-11070 від 01 грудня 2020 року, приватизація квартири АДРЕСА_1 , станом на 30 листопада 2020 року органом приватизації державного житлового фонду Оболонського району міста Києва не здійснювалась (т. 1 а.с. 94-95).
За повідомленням Комунального підприємства КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-13087 (И-2020) від 30 листопада 2020 року, за відомостями реєстрових книг право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось, замовлення на  технічну інвентаризацію та інформаційні довідки на спірну квартиру не оформлювались, довідки та технічні паспорти підприємством на цю квартиру не виготовлялись та не видавались, а останній технічний план квартири датований 21 березня 1968 року (згідно відмітки на плані). Право власності на цю квартиру не зареєстровано, зокрема і в реєстровій книзі за № 151-155, за реєстровим № 32866 за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 96-97).
Встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, що укладений 28 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчуком В.І., ОСОБА_4 набула у власність спірну квартиру АДРЕСА_1 за відплатним договором, сплативши вартість квартири 427890 грн. (т. 1 а.с. 81-82).
Згідно договору дарування від 02 лютого 2021 року ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру доньці ОСОБА_3 , посвідчивши вказаний договір у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової М.С. (т. 1 а.с. 83-86).
Предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та витребування спірної квартири від ОСОБА_3 , як останнього власника на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України та передачі у власність територіальної громади в особі Київської міської ради, як такої, що вибула з володіння поза волею власника.
 
Щодо здійснення прокурором представництва Київської міської ради.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, у редакції чинній на час звернення прокурора із зазначеним позовом, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону).
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення прокурора із зазначеним позовом).
Системне тлумачення зазначених норм дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом у квітні 2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києвав обґрунтування мотивів звернення до суду з позовом зазначав, що порушення інтересів держави в особі Київської міської ради полягає у тому, що спірна квартира вибула із її власності всупереч установленого законом порядку (за підробленими документами). Київська міська рада самостійно заходи цивільно-правового характеру щодо повернення майна у власність територіальної громади не вживає, незважаючи на те, що з 30 вересня 2019 року право власності на спірне майно зареєстровано за третіми особами. Київською міською радою жодних заходів щодо захисту інтересів держави та повернення спірного майна у власність держави не вжито. Листом від 27 січня 2021 року № 056/95-1075 Київська міська рада в особі Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, звернулось до прокуратури з проханням щодо здійснення представництва інтересів держави, допустивши при цьому бездіяльність та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури. Звернення прокурора до суду, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення державного майна, яке було незаконно відчужено (т. 1 а.с. 2-15).
Київською місцевою прокуратурою № 4 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12019100040008801 від 22 жовтня 2019 року щодо факту незаконного заволодіння спірною квартирою (т. 1 а.с. 102).
До позовної заяви додано відповідь виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Департаменту будівництва та житлового забезпечення від 27 січня 2021 року на лист прокуратури від 20 січня 2021 року та зазначено, що про порушення майнових прав та інтересів територіальної громади стало відомо лише з листа прокуратури, Департаментом не вживалось заходів цивільно-правового характеру щодо визнання спадщини відумерлою та повернення квартири у комунальну власність. Просили прокуратуру в інтересах Київської міської ради вжити заходи цивільно-правового характеру щодо витребування квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 102-103).
07 квітня 2021 року Дніпровська окружна прокуратура міста Києва направила Київській міській раді лист, у якому повідомила, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підготовлено позовну заяву в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 108).
При цьому до суду першої інстанції представник Київської міської ради Солдатченко Л.М. подала до суду заяву, у якій підтримала позовну заяву та просила справу розглядати без їх участі (т. 1 а.с. 135-136).
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнав підставними доводи прокурора, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». З цих підстав суд відхилив відповідні доводи відповідача про відсутність підстав звернення прокурора із зазначеним позовом.
 
Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). 
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
За положеннями частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України).
Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1, 2 статті 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від  04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Звертаючись до суду з позовом керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 1209 від 30 вересня 2019 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І., посилаючись на те, що документи, на підставі яких було зареєстровано право власності на квартиру, зокрема свідоцтво про право власності на житло від 18 червня 2004 року, не видавалося (було підроблено), тому спірна квартира є комунальною власністю, яка вибула з володіння територіальної громади без правових підстав.
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності територіальної громади до набуття права власності на неї ОСОБА_1 який продав її на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 червня 2004 року відділом приватизації державного житлового фонду Солом`янської районної державної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження від 18 червня 2004 року № 1833 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», право власності продавця на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28 липня 2004 року в реєстрову книгу за № д.151-155, за реєстровим № 32866 (т. 1 а.с. 77-78).
Проте, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація за № 108-15170 від 24 листопада 2020 року повідомила, що відповідним органом приватизації свідоцтво про право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , не оформлювалось взагалі, у тому числі від 18 червня 2004 року, розпорядження № 1833 від 18 червня 2004 року не видавалось, а 18 червня 2004 року органом приватизації були видані розпорядження №№ 32153-32179  (т. 1 а.с. 93).
За повідомленням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-11070 від 01 грудня 2020 року, приватизація квартири АДРЕСА_1 , станом на 30 листопада 2020 року органом приватизації державного житлового фонду Оболонського району міста Києва не здійснювалась (т. 1 а.с. 94-95).
За повідомленням Комунального підприємства КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-13087 (И-2020) від 30 листопада 2020 року, за відомостями реєстрових книг право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось, замовлення на  технічну інвентаризацію та інформаційні довідки на спірну квартиру не оформлювались, довідки та технічні паспорти підприємством на цю квартиру не виготовлялись та не видавались, а останній технічний план квартири датований 21 березня 1968 року (згідно відмітки на плані). Право власності на цю квартиру не зареєстровано, зокрема і в реєстровій книзі за № 151-155, за реєстровим № 32866 за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 96-97).
Окрім того, відповідач ОСОБА_1 в районному суді надав пояснення і зазначав, що до спірної квартири не має відношення і не був її власником (т. 1 а.с. 169).   
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 зазначив, що уклавши оспорюваний договір діяв за пропозицією третьої особи на його укладення, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 194-195). 
Отже, з огляду на те, що свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не видавалось уповноваженим органом приватизації, тобто право власності у ОСОБА_1 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не виникало, а відтак оспорюваний договір на відчуження (купівлю-продаж) квартири був укладений не власником цієї квартири, тобто відбулось незаконне заволодіння квартирою, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), а тому договір купівлі-продажу є нікчемним та не потребує визнання його недійсним. 
Тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про нікчемність оспорюваного правочину.
 
Щодо вимоги про витребування майна з незаконного володіння.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1  вибула з комунальної власності на підставі неіснуючої приватизації (підроблення свідоцтва) на ім`я ОСОБА_1 , а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 1209 від 30 вересня 2019 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І., є нікчемним.
Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування  квартири в порядку ст. 388 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Встановлені по справі обставини свідчать про відчуження нерухомого майна (квартири) особою, яка не є власником цього майна за документами, що не видавались (були підроблені), а оспорюваний прокурором правочин, фактично спрямований на незаконне заволодіння майном власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Такі обставини, на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а тому посилання відповідача щодо порушення її прав власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.
Відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, яку вона отримала в дар від матері ОСОБА_4 , а та в свою чергу купила квартиру на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_2 , який на момент продажу квартири не мав прав на цю квартиру. 
Поряд з цим, відповідач ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру безоплатно, отримавши в дар від матері - ОСОБА_4 , а остання, проявивши розумну обачність, могла звернути увагу, що спірна квартира двічі відчужувалась протягом 29 календарних днів - 30 вересня 2019 року і 28 жовтня 2019 року.
За наявними у справі доказами, з 22 жовтня 2019 року здійснюється кримінальне провадження № 12019100040008801 щодо незаконного заволодіння спірною квартирою, що свідчить про відсутність підстав для висновку про необґрунтоване і тривале зволікання реагування уповноваженого органу на виявлені обставини протиправних дій щодо незаконного заволодіння майном  (т. 1 а.с. 70, 102).
При цьому, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 не заперечувала того, що їй належала на праві власності частка (1/3 частина) чотирикімнатної квартири в м. Біла Церква за місцем проживання батьків, яку (частку) вона подарувала своїй матері ОСОБА_4 у липні 2021 року після отримання в дар у лютому 2021 року від матері ОСОБА_4 спірної квартири, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 3 а.с. 1-3).
Врахувавши вищевказані обставини і докази в їх сукупності, апеляційний суд визнав помилковим висновок районного суду з посиланням на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та рішення Європейського Суду з прав людини від 17 листопада 2016 року (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06), що витребування від ОСОБА_3 спірної квартири призведе до позбавлення відповідачки єдиного житла, а відтак й до непропорційного втручання у її право власності, оскільки навіть на час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_4 залишалась власником чотирикімнатної квартири в м. Біла Церква, Київської області.   
Встановивши, що відчуження нерухомого майна (спірної квартири) було здійснено особою, яка не є власником цього майна і за документами, що не видавались (підроблені) та жодних дій щодо розпорядження цією спірною квартирою її власником - територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської радине вчинялося, тобто спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для витребування вказаної спірної квартири від добросовісного набувача.
При цьому, ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів ч. 3 і 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника майна позов про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, та на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується квартира, також не позбавлений можливості відновити права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано квартиру, про відшкодування збитків.
Проте, таких вимог у цьому провадженні відповідач ОСОБА_3 не заявляла, тому, суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідачки ОСОБА_3 , що у спірній квартирі нею був проведений коштовний ремонт з посиланням на понесені витрати. Факт понесення цих витрат не може бути визнаний законною підставою для відмови у задоволенні позову, проте не позбавляє відповідачку права заявити про відшкодування завданої їй шкоди (т. 2 а.с. 97-184). 
Доводи і посилання відповідачів вищенаведених висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Щодо судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до платіжного доручення апелянтом сплачено 10 361.30 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 15 541,95 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (т. 1  а.с. 1, т. 2 а.с. 31).
Відповідачка ОСОБА_3 визнана судом добросовісним набувачем, а відтак є  потерпілою внаслідок укладення правочину, який визнаний судом нікчемним, а тому, на думку апеляційного суду, не має відшкодовувати позивачеві понесені ним судові витрати.  
Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та розміру задоволених вимог підлягає стягненню на користь Київської міської прокуратури з  відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з кожного окремо,  по 5180. 65 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та по 7770.97 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Романа Васильовича - задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради - задовольнити частково.
Витребувати на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ - 22883141) із незаконного володіння ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30.4 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1926174280000).
Стягнути на користь Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ 02910019; 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9): 
- з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) - 5180 грн. 65 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 7 770 грн. 97 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом;
- з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) - 5180 грн. 65 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 7 770 грн. 97 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 28 січня 2022 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова