КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 756/908/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1397/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.  
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.
                  секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, 
 
встановив:
у січні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за Договором про сплату аліментів, укладеному між нею та ОСОБА_2 14 жовтня 2010 року, в розмірі 793 800 грн. на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та в розмірі 833 000 грн. на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., посилаючись на те, що відповідач не виконував умови договору щодо забезпечення дітей.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 за період з січня 2012 року по 12 жовтня 2018 року в розмірі 28 350 дол. США, що становить 781 184 грн., та на утримання ОСОБА_4 за період з січня 2012 року по лютий 2019 року в розмірі 29 750 дол. США, що становить 819 612  грн. 50 коп. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з 20 листопада 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбу з відповідачем. У шлюбі народились діти - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням  Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначала, що 14 жовтня 2010 року між нею та відповідачем було укладено Договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на дітей в розмірі 350 дол. США у гривнях за курсом НБУ на день сплати на кожну дитину до досягнення повноліття. Вказувала, що умови вказаного договору відповідач виконував лише до початку 2012 року, у зв`язку з чим просила стягнути заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 за період з січня 2012 року по 12 жовтня 2018 року в розмірі 28 350 дол. США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 793 800 грн., а також на утримання сина ОСОБА_4 за період з січня 2012 року по січень 2019 року в розмірі 29 750 дол. США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 833 000 грн.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 за період з січня 2012 року по 12 жовтня 2018 року в розмірі 28 350 дол. США, що становить 781 184 грн., та на утримання ОСОБА_4 за період з січня 2012 року по лютий 2019 року в розмірі 29 750 дол. США, що становить 819 612  грн. 50 коп. Вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконував свої зобов`язання з утримання дітей, в розмірі та порядку, визначених договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 180, 181, 189 СК України, ст.526, 530 ЦК України.
Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину передбачені у ст. 181 СК України та визначаються за домовленістю між ними. Так, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач та відповідач є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14 жовтня 2010 року між сторонами було укладено Договір про сплату аліментів на дитину. Згідно з п. 2, 3 вказаного договору, відповідач зобов`язався сплачувати на утримання доньки ОСОБА_2 та сина ОСОБА_9 , які проживають разом з матір`ю, аліменти у розмірі 350 доларів США на кожну дитину у гривнях за курсом НБУ на день сплати до досягнення ними повноліття.
У п. 4 Договору сторони погодили, що аліменти повинні сплачуватись відповідачем щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця матері дітей готівкою за місцем її проживання.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з нього заборгованість, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження того, що ним не були сплачені кошти на виконання умов договору про  стягнення аліментів. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідачем будь-яких доказів на підтвердження сплати ним аліментів за договором надано не було.
В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 надавав непослідовні та суперечливі пояснення про те, що аліменти ним: сплачувались регулярно; не сплачувались з підстав проживання доньки разом з ним, а не з матір`ю; не сплачувались з тих підстав, що йому не було відомо місце проживання позивача разом з дітьми. 
Так, відповідач в судових засіданнях у суді апеляційної інстанції пояснював, що дочка проживала разом з ним з травня 2013 року по червень 2014 року, тоді як згодом зазначав - з 2012 року по 2014 рік. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач не вказував, що дочка проживала разом з ним, натомість вказуючи про періодичне проживання дітей разом з батьком.
Належних та ґрунтовних пояснень, підтверджених доказами, на підтвердження того, коли саме діти проживали разом з ним, відповідач надати також не зміг. 
Також відповідач посилався на те, що сторони мають різне розуміння розміру аліментів, оскільки договором, за його твердженням, не визначена сума грошових коштів, а лише передбачений порядок їх виплати. Одночасно відповідач вказував, що в жовтні 2013 року позивач виїхала до АР Крим, внаслідок чого він перестав сплачувати кошти, замість чого надавав допомогу шляхом придбання необхідних дітям речей та забезпечував їхнє оздоровлення та відпочинок. Зазначав, що існує факт двосторонньої відмови від договору, однак в апеляційній скарзі посилався лише на те, що позивачем не надано доказів неотримання аліментів.
Не можуть бути підставою для скасування рішення і доводи апелянта про те, що судом безпідставно було стягнуто аліменти за минулий період, тоді як позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що вона вчиняла дії, спрямовані на отримання аліментів, а він ухилявся від їх сплати.
Так, ч. 2 ст. 191 СК України визначено, що  аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Разом з тим, в даному випадку питання щодо присудження аліментів на утримання дітей не є предметом розгляду, оскільки було врегульовано сторонами в укладеному Договорі про стягнення аліментів у відповідності до положень ст. 189 СК України. За таких обставин вжиття позивачем заходів щодо отримання аліментів не є предметом доказування у даній справі.
Частиною 1 ст. 20 СК України визначено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний позивачем період.
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судом  першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2022 року.
Головуючий
Судді