ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

08 грудня 2021 року
м. Харків

справа № 641/2331/20
провадження № 22-ц/818/5531/21; 22-ц/818/5532/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря – Гармаш К.В.

учасники справи:
позивач : ОСОБА_1 , в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
відповідач: ОСОБА_4 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року та на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року, постановлене у складі судді Ященко С.О., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У березні 2020 року  ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому з урахуванням уточнень просить усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 та належить їй на праві спільної сумісної власності шляхом виселення з квартири ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_1 , її матері ОСОБА_2 , її батьку ОСОБА_3 , її рідній сестрі ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 , який є її рідним дядьком. Також співвласниками квартири були її дід ОСОБА_7 та баба ОСОБА_8 , які на даний час померли. Після смерті в 2009 році діда ОСОБА_7 в спірну квартиру з дозволу померлої у 2017 році баби ОСОБА_8 тимчасово з метою догляду за нею заселилася ОСОБА_4 , яка є рідною дочкою ОСОБА_8 та її тіткою. ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком та дітьми постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , не маючи жодних правових підстав для проживання в зазначеній квартирі, з квартири не виселилась, мотивуючи тим, що у неї відсутнє житло та їй ніде жити, оскільки з колишнім чоловіком ОСОБА_4 розірвала шлюб ще в 2016 році, а тому її батько, який є рідним братом відповідача дозволив їй тимчасово проживати у спірній квартирі. У травні 2019 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_9 , що мешкає у 3-кімнатній квартирі АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 не лише не звільнила кімнату у квартирі, а шляхом скандалів стала вимагати для себе третю частину квартири або 10 тисяч доларів США, як компенсацію за частину квартири, яку вона вважає квартирою її батьків. До цього часу, ОСОБА_4 продовжує незаконно проживати у квартирі та одноособово самовільно займає кімнату понад 14 кв.м. житлової площі, в той час як неповнолітня позивач зі своєю сім`єю у складі 4 осіб, які є співвласниками цієї квартири, займає кімнату без балкону, житловою площею 12,9 кв.м. У зв`язку з цим вона не має елементарних умов для проживання, позбавлена можливості мати свою особисту кімнату чи навіть особистий простір. Їй доводиться спати з сестрою на одному дивані та ділити стіл для навчання. ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні власністю, оскільки вона не є співвласником спірної квартири, не є членом їх родини. В зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. 

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року витрати законного представника ОСОБА_2 , пов`язані з правничою допомогою адвоката покладено на законного представника ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 14 795 грн. та стягнути 5000 грн. витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції порушено право неповнолітньої позивачки, як власниці житлового приміщення, гарантоване ст. 1, 8 Першого протоколу до Конвенції. Вказує, що відповідач  ОСОБА_4  власником зазначеної квартири не являється, з 2015 року мешкала у спірній квартирі за згодою своєї матері –  ОСОБА_8 , яка померла у серпні 2017 року та набула права користування чужим майном , яке по своїй суті є сервітутом, який полягав у праві тимчасового користування кімнатою у спірній квартирі. Зазначає, що ОСОБА_4  не є членом сім`ї жодного з власників, не пов`язана спільним побутом із неповнолітньою  ОСОБА_1  та іншими співвласниками квартири, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року, № 753/481/15-ц від 29.11.2017 року, № 523/12186/13-ц від 09.10.2019 року, де зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказує, що неповнолітня позивачка ОСОБА_1 , якій на час подачі позову виповнилося 15 років проживає в одній кімнаті, площею 12,9 кв.м. разом з батьком - ОСОБА_3 , матірю - ОСОБА_2 та повнолітньою сестрою ОСОБА_5 , де на одну особу припадає 3,2 кв.м житлової площі. Указана обставина не оцінена також судом з врахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років. При цьому, відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована за місцем проживання своєї сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 . Доказів про неможливість проживання відповідачки за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Однак, судом першої інстанції вказані обставини до уваги не прийняті та правова оцінка їм не надана. Таким чином, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідачки ОСОБА_4 звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися також з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 3-07-297221 від 26.06.2007 року, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Зазначене також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 03 травня 2019 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що після смерті в 2009 році діда ОСОБА_7 в спірну квартиру з дозволу померлої у 2017 році баби ОСОБА_8 тимчасово з метою догляду за нею заселилася ОСОБА_4 , яка є рідною дочкою ОСОБА_8 . Однак, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , не маючи жодних правових підстав для проживання в зазначеній квартирі, з квартири не виселилась. ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні власністю, оскільки вона не є співвласником спірної квартири, не є членом їх родини.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є законною спадкоємицею частки спірного нерухомого майна, щодо якого у суді тривалий час розглядається спір. Вона вселилася та проживає у спірній квартирі зі згоди її батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які на даний момент померли. Крім того, поки триває судовий розгляд, вона не може оформити право на спадщину та зареєструвати право власності.

Предметом спору у даній справі є вимоги про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 та належить їй на праві спільної сумісної власності шляхом виселення з квартири ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. За життя її бабусі і дідуся між співвласниками склався наступний порядок користування квартирою: бабуся ОСОБА_8 та дідусь ОСОБА_7 проживали у одній кімнаті, неповнолітня ОСОБА_11 разом з батьками та сестрою – у іншій, а її дядько ОСОБА_6 – у третій кімнаті.

Як вбачається з пояснень учасників справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 вселилась до квартири зі згоди іншого співвласника – своєї матері ОСОБА_8 для здійснення догляду на нею та проживала із нею в одній кімнаті. Після смерті матері ОСОБА_4 продовжує проживати у квартирі.

За правилами ст. 156 ЖК України  члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно  до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року,  права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. 

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06,пункт 47).

ОСОБА_4 тривалий час проживає у спірній квартирі, із дозволу одного зі співвласників, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час порядок користування спірною квартирою між співвласниками у судовому порядку не визначений, тривають судові процедури щодо права на спадкування частки квартири після ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в тому числі і відповідачем ОСОБА_4 .

Сторони не заперечують, що ОСОБА_4 є рідною донькою померлої ОСОБА_8 , яка є співвласницею спірної квартири, її спадкоємицею першої черги. Сторони підтвердили також, що ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_8 проживала з нею за однією адресою, отже в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Доводи представників позивача про те, що навіть у разі визнання права власності в порядку спадкування за ОСОБА_4 її частка буде незначною – висновків суду не спростовує.

Той факт, що ОСОБА_4 перебуває у шлюбі, зареєстрована за іншою адресою, не позбавляє її права користування спірною квартирою, з огляду на обставини, які зазначені вище.

Отже, за встановлених обставин, наразі відсутні підстави для виселення ОСОБА_4 із спірної квартири.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

Стосовно додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. 

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, надані на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви представника позивача адвоката Мусієнко С.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат між сторонами, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено, а отже відсутні підстави для розподілу таких витрат.

Також, суд апеляційної інстанції доходить висновку про правильне застосування судом першої інстанції положень ч.2 ст.141 ЦПК України, і  правильне урахування при вирішенні питання про розподіл судових витрат всіх критеріїв, передбачених законом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.В. Маміна

                                                                               О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2021 року.