ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1912/22 Справа № 932/11162/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Заворотного К.Я.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту та заборони відчуження майна, -
В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту та заборони відчуження майна.
       Позов вмотивований тим, що 11.04.2006 року в.о. начальника Дніпропетровської митниці ухвалив постанову у справі про порушення митних правил за № 0052/110000000/06 від 11.04.2006 року, за якою декларанта ТОВ «С-Імпекс» ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил на підставі ст. 355 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000, 00 грн.         При примусовому виконанні постанови Державної митної служби від 11.04.2006 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська винесена постанова від 02.06.2006 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та оголошена заборона його відчуження.
       Поданням заступника прокурора Дніпропетровської області від 06.06.2006 р. № 04/4-46вих-06 ОСОБА_2 . Департаменту боротьби з митними правопорушеннями ДМС України запропоновано скасувати постанову про порушення митних правил від 11.04.2006 року у зв`язку із відсутністю в діях декларанта ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 355 МК України.
       Постановою Державної митної служби від 04 липня 2006 року Постанову Дніпропетровської митниці у справі про порушення митних правил № 52/11000/06 від 11.04.2006 року скасовано, провадження по справі – закрито. 
       20.05.2019 року позивач звернулась до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про надання інформації про зареєстроване право власності за адресою: АДРЕСА_1 .
       10.06.2019 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» надало позивачу відповідь, відповідно до якої вказано, що в інвентаризаційній справі містяться відомості про зареєстроване право спільної сумісної власності за позивачем, а також те, що постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 02.06.2006 року накладено арешт та заборону відчуження на майно ОСОБА_1 .        Оскільки інформація про право власності міститься лише в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, то при перенесенні записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підлягають перенесенню відомості щодо обтяження арештом майна. Таким чином, позивач позбавлена можливості в повній мірі здійснювати права щодо володіння та розпорядження свої майном.
       Враховуючи зазначене, позивач просила суд скасувати арешт та заборону відчуження її майна, що накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 02.06.2006 року при примусовому виконанні постанови в.о. начальника Дніпропетровської митниці у справі про порушення митних правил за № 0052/110000000/06 від 11.04.2006 року (а.с. 31-32).
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту та заборони відчуження майна — відмовлено (а.с. 70-71).
       Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 75-77).
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Ухвалюючи рішення у справі за вищевказаним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
       Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
       Стаття 274 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) містить перелік справ, що розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.
       Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:
       1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
       У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
       При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
       В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
       Крім того, ч.6 ст. 19 ЦПК України передбачає, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Згідно частин 1-3 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
       Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено, що розгляд справи слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.51).
       Проте, справа за вищевказаним позовом не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, вказана категорія справ не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).
       Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
       Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, обов`язковою підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
       З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що суд, у порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
       Тому наявні підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       Встановлено, що постановою в.о. начальника Дніпропетровської митниці у справі про порушення митних правил за № 0052/110000000/06 від 11.04.2006 року було визнано винною та накладено стягнення на декларанта ТОВ «С-Імпекс» ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 17 000, 00 грн.
       Постановою державного виконавця О.В. Шуляк відділу державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 02.06.2006 року було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та заборонено відчужувати будь-яке майно, яке належить ОСОБА_1 (а.с.34).
       06.06.2006 року заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до Департаменту боротьби з митними правопорушеннями Державної митної служби з поданням про скасування постанови в.о. начальника Дніпропетровської митниці по справі про порушення митних правил за № 0052/110000000/06 від 11.04.2006 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальної за порушення митних правил.
       Згідно Постанови Державної митної служби від 04 липня 2006 року Постанову Дніпропетровської митниці у справі про порушення митних правил № 52/11000/06 від 11.04.2006 року скасовано, а справу закрито.
       З відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 8358 від 10.06.2019 року встановлено, що відомості про накладання арешту на майно ОСОБА_1 містяться в матеріалах інвентаризаційної справи.
       З відповіді відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.07.2019 року № 03-2/18193 вбачається, що актуальних арештів та обмежень відповідно до відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , не існує.
       Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 4 ЦПК України).
       Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
       Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб`єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону).
       Відповідно до п. 7 Наказу Міністерства юстиції України 14.12.2012 № 1844/5 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» державний реєстратор переносить до відповідного розділу Державного реєстру прав, відкритого на об`єкт нерухомого майна, відомості записів, наявні у Реєстрах, у частині, що стосується такого об`єкта.
       У разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав.
       Згідно п. 5 вищевказаного Наказу відомості, отримані державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав за результатом пошуку у Реєстрах та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, оформляються у паперовому вигляді, підписуються державним реєстратором, засвідчуються в установленому законодавством порядку печаткою та долучаються до відповідної облікової або реєстраційної справи.
       Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       В матеріалах справи наявна відповідь з ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.07.2019 року № 03-2/18193, з якої вбачається, що актуальних арештів та обмежень відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , не існує.
       Доказів того, що позивач зверталась до реєстратора з приводу переоформлення нерухомого майна, і їй було відмовлено у зв`язку з тим, що є відповідне обтяження, матеріали справи не містять.
       Тому твердження позивача про те, що державним реєстратором будуть перенесені записи про обтяження, не заслуговують на увагу.
       Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз даної норми дозволяє зробити висновок, що захисту підлягають лише порушені, невизнані чи оспорювані права позивача. Судовий захист має бути ефективним та мати реальний зміст, а не грунтуватись на припущеннях, що певне право особи може бути порушено в майбутньому.
       Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, в чому полягає порушення її прав. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року – скасувати.
       В задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту та заборони відчуження майна — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: