ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 р. 	Справа № 520/16111/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 р. (ухвалене суддею Бадюковим Ю.О.) по справі № 520/16111/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, в якому просив: визнати протиправною відмову виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 10.08.2021 р., викладену в листі виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.08.2021 р. № 2917; зобов`язати виконавчий комітет Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 10.08.2021 р. (вх. № 380 виконавчого комітету Ізюмської міської ради).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною відмову виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 10.08.2021 р., викладену в листі виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.08.2021 р. № 2917; зобов`язано Виконавчий комітет Ізюмської міської ради повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 10.08.2021 р. в порядку, визначеному  Законом України «Про доступ до публічної інформації»,  з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити  позов в повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України “Про звернення громадян”, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що 10.08.2021 р. позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації в якому просив надати:
"1. Копії документів на підтвердження того, шо станом на 04.04.2018 р. стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування у ОСОБА_2 становить 2 роки, 4 місяці, 25 днів, як визначено в розпорядженні Ізюмського міського голови від 06.04.2018 р. №071-к.
2. Копії документів, які було надано ОСОБА_2 для участі в конкурсі на посаду начальника управління молоді, спорту та іміджевих проектів ІМР."
16.08.2021 р. листом № 2917 Виконавчого комітету Ізюмської міської ради надано повідомлено позивача про відмову в задоволенні його запиту (вх. №380 від 11.08.2021 р.) про надання копій документів щодо підтвердження стажу в органах місцевого самоврядування ОСОБА_2 та копій документів, які надані для участі в конкурсі на посаду начальника управління молоді, спорту та іміджевих проектів Ізюмської міської ради виконавчий комітет Ізюмської міської ради, оскільки, в підтверджуючих стаж роботи документах, які він просив надати, міститься конфіденційна інформація та персональні дані заявника, виконавчим комітетом Ізюмської міської ради направлено лист на ім`я начальника управління молоді, спорту та іміджевих проектів Ізюмської міської ради ОСОБА_2 для узгодження та отримано лист-відповідь, в якому зазначено про відмову в наданні запитуваної інформації, а саме копій трудової книжки та документів поданих для участі в конкурсі. Відповідно до ч. 2  ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»,  для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно та для захисту ділової репутації начальника управління молоді, спорту та іміджевих проектів Ізюмської міської ради ОСОБА_2 . 
Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду із позовом за захистом порушеного права.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Згідно із    ст. 40 Конституції України,    усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Стаття 32 Конституції України    передбачає, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Спірні відносини регулюються    Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 р. № 2657-ХІI, з наступними змінами та доповненнями (в подальшому -  Закон № 2657-ХІІ), Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 р. № 2939-VІ    (в подальшому - Закон № 2939-VI).
Статтею 3 Закону № 2939-VI    визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до    ст. 5 Закону № 2939-VI,  одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно із ч. 1  ст. 1 Закону № 2657-ХІІ,    інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Судовим розглядом встановлено, що відповідач відмовляючи в задоволенні запиту позивача зазначив, що запитувана інформація є конфіденційною.
Відповідно до    статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 20 Закону № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена    законом    до інформації з обмеженим доступом.
Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ    передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні положення за змістом містяться у частині першій    статті 6 Закону №2939-VI    визначено.
Разом з цим, пунктом 2 частини 1  статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, коли інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої  статті 6 цього Закону;
За правилами п. 3 ч. 1  ст. 6 Закону  №2939-VI, інформацією з обмеженим доступом є службова інформація.
Відповідно до ч. 2  ст. 6 Закону  №2939-VI, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до  закону  при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Ці вимоги, як зазначено, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021 р. у справі №  640/21008/18, називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.
Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».
Частина 2  статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»  передбачає вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що  статтею 1 цього Закону  закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».
Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності сукупності всіх трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 р. у справі №806/1959/16, від 17.02.2020 р. у справі №826/8891/16, від 05.03.2020 р. у справі №823/1811/16, від 06.08.2020 р. у справі №440/3005/19 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/249/19 та від 30.06.2021 у справі №  9901/172/20.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що відсутність у листі відповідача від 16.08.2021 р. № 2917 відомостей щодо проведення останнім «трискладового тесту» свідчить, що останнім не надано відповідь ОСОБА_1 щодо запитуваної інформації з урахуванням вимог ч. 2 ст. 6 Закону.
Вказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.07.2021 р. у справі №  9901/170/20.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання Виконавчого комітету Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 10.08.2021 р. (вх. № 380 виконавчого комітету Ізюмської міської ради), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 245 КАС України,  у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.
Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до  закону  приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
З метою ефективного захисту прав позивача в межах адміністративного судочинства діє принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи.
Об`єктом судового захисту в цій справі є право скаржника на отримання публічної інформації на його запит. ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, вважав, що відповідач протиправно відмовив йому в наданні публічної інформації, на переконання позивача, є підставою для покладення на відповідача обов`язку надати запитувану інформацію.
Разом з цим, як вищезазначено, належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI.
Відповідач, посилаючись у відповіді на приписи п. 2 ч. 1  ст. 22 Закону  № 2939-VI, не обґрунтував відповідність запитуваної інформації зазначеним вище критеріям, у зв`язку з чим, таку відповідь не можна вважати розглядом запиту на отримання публічної інформації, оскільки фактично запит ОСОБА_1 відповідно до  Закону  № 2939-VI не розглянуто.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права на отримання позивачем запитуваної інформації є зобов`язання відповідача повторно розглянути запит на отримання публічної інформації з дотриманням вимог  Закону № 2939-VI.
Аналогічну позицію щодо способу захисту прав особи у випадку недотримання розпорядником публічної інформації вимог щодо здійснення «трискладового тесту», викладено в постановах Верховного Суду від 06.08.2020 р. у справі №  440/3005/19, від 09.02.2021 р. у справі №  640/6710/20 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30.06.2021 р. у справі №  9901/172/20 та від 08.07.2021 р. у справі №  9901/170/20.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325,  326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -         
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 р. по справі № 520/16111/21 -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова