ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9843/21                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 січня 2022 року                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                         Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

 В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та просив суд:
-             визнати бездіяльність начальника Управління відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністретсва юстиції України (м. Київ) Прилуцької Марини Олександрівни про відмову поновлення виконавчого провадження щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 у справі № 367/6516/13-а;
-             зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) поновити виконавче провадження щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 у справі № 367/6516/13-а;
-             стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) матеріальну шкоду у розмірі 984,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 57000,00 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали, шляхом подачі до суду обґрунтованого клопотання з посиланням на письмові докази щодо пропуску десятиденного строку звернення до адміністративного суду, уточнену позовну заяву, у якій уточнити склад учасників справи, позовні вимоги до кожного з них копію паспорта громадянина України, а також обґрунтування заявлених позовних вимог.
Позивачем подано до суму заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 р. позовну заяву повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження на 18.01.2022.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути дану апеляційну скаргу в порядку письмового провадження, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 312 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Водночас, суд першої інстанції, вказані обставини та доводи позивача викладені у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду, не прийняв до уваги та відхилив, повернувши позовну заяву, з наступних підстав:
-             27.07.2021 позивачем надано суду клопотання про поновлення про пропущення строку, зазначивши, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з вимогами пов`язаними з соціальними виплатами, зокрема пенсією, а також, що дізналась про порушення своїх прав з відповіді пенсійного органу;
-             за висновками суду першої інстанції, заява не містить пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про те, що позивач не знав і не міг знати про порушення його прав з 04.06.2021 в межах строків визначених КАС України, або письмових пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно реалізувати право на звернення до суду;
-             зміст вказаної заяви містить лише аргументи, що виражають незгоду позивача із висновками суду, викладеними в ухвалі Київського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху 18.08.2021;
-             відповідь від 04.06.2021 було надано Управлінням забезпечення примусового виконання у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), а не Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), а тому, зобов`язано позивача подати до суду уточнену позовну заяву, у якій уточнити склад учасників справи, а також позовні вимоги до кожного з них;
-             також позивач визначає як відповідача у даній справі начальника Управління відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Прилуцької Марини Олександрівни щодо відмови поновити виконавче провадження щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 у справі № 367/6516/13-а, при тому, не обґрунтовує протиправність її дій.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, адже:
-              суд помилково зазначив про обставини, які позивач у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду сам не зазначав;
-              суд не здійснив аналіз кожного доводу щодо поновлення строку.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Разом з тим, право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. 
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Встановлення строків звернення до адміністративного суду, у системному зв`язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (суб`єкта владних повноважень) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Так, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 позовну заяву було залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали, шляхом 1) подачі до суду обґрунтованого клопотання з посиланням на письмові докази щодо пропуску десятиденного строку звернення до адміністративного суду, 2) уточнену позовну заяву, у якій уточнити склад учасників справи, позовні вимоги до кожного з них копію паспорта громадянина України, а також 3) обґрунтування заявлених позовних вимог.
На виконання вимог ухвали суду від 18.08.2021, позивачем 20.09.2021 до суду подано адміністративний позов (уточнений), а також клопотання про поновлення строку.
Натомість, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про повернення позовної заяви було зазначено, що 27.07.2021 позивачем надано суду клопотання про поновлення про пропущення строку, зазначивши, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з вимогами пов`язаними з соціальними виплатами, зокрема пенсією, а також, що дізналась про порушення своїх прав з відповіді пенсійного органу. Вищевказана заява не містить пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про те, що позивач не знав і не міг знати про порушення його прав з 04.06.2021 в межах строків визначених КАС України, або письмових пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно реалізувати право на звернення до суду. Зміст вказаної заяви містить лише аргументи, що виражають незгоду позивача із висновками суду, викладеними в ухвалі Київського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху 18.08.2021.
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що вказані висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, адже у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду, позивач не вказував на наведені вище судом обставини, з якими позивач пов`язує можливість поновлення строку на звернення до суду з даним позовом. Так, позивач вказував на інші обставини, яким не було надано правову оцінку. (а.с. 14, 29-30)
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин, а також обраним суб`єктним складом, не є автоматичною підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France»,  №  35787/03, п. 29).
При цьому, Європейський суд з прав людини провів певну лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Тож, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необґрунтованість поважності причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом, здійснені з неповним з`ясуванням всіх обставин та є передчасними.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі про повернення позовної заяви.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми процесуального права, а тому, ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 243, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,

  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 р. - скасувати.

Справу направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                     О.М. Ганечко 

        Судді                                                                                                             В.В. Кузьменко

                                                                                                    Я.М. Василенко