Номер провадження: 22-ц/813/2431/22 
Номер справи місцевого суду: 523/12959/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.01.2022                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)– ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)– ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтобуд»,
третя особа – ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року ускладі судді Кисельова В.К.,
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , за участю третьої особи ТОВ «ІНОБУД» про поділ спільного майна подружжя, та з урахуванням уточнень позовних вимог просила:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.;
-визнати недійсною додаткову угоду №3 від 14.02.2018 року до договору купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд»;
-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 року та запис про право власності №32081812 на квартиру АДРЕСА_1 ;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 186 200 гривень в якості компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що 09 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який 20.11.2018 за рішенням суду розірвано. За час спільного проживання як подружжя сторони набули у власність наступне майно та майнові права: автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, який укладений між ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд», яке в подальшому передало свої права та обов`язки TOB «Інтобуд» та ОСОБА_2 . На виконання вимог п.3.1 договору, відповідач за рахунок спільних сумісних коштів, сплатив належну за договором суму у розмірі 288 960 гривень, що підтверджується квитанцією №4973821. Також додаткове обґрунтування вищевказаних вимог позивач посилалася на те, що в процесі розгляду справи їй стало відомо, що дійсна адреса спірної квартири – АДРЕСА_3 . 13.07.2019 позивачу стало відомо, що 19.06.2019 квартира за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована за ОСОБА_3 , тобто братом відповідача ОСОБА_2 .
В січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він проживав спільно з дружиною ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 , яка була придбана за час спільного проживання, але оформлена на ім`я батьків позивача– ОСОБА_5 . Під час спільного проживання він придбав побутову техніку та меблі, які залишив в квартирі. Так було придбано: духову шафу «Сіменс», газову плиту "Сіменс", кавову машину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », холодильник « ІНФОРМАЦІЯ_2 », телевізор «Самсунг», телевізор «ЕлДжи», диван шкіряний, диван з тканини виробництва Німеччина, стіл та 4 стільці виробництва Італія, пральна машинка « ІНФОРМАЦІЯ_2 », телевізор «Філіпс», смартфон «Самсунг», планшет «Самсунг», два кондиціонери «Кентатсу», люстра з двома бра (кришталеві), натяжні стелі, килими, всього на суму 458 180 грн. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 половину вартості побутової техніки та меблів, що складає суму у розмірі 229 090 грн.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року об`єднано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а також зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в одне провадження.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним шляхом: 
-стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільній сумісній власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 139 695 гривень; 
-припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_1 .
-визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_1 після сплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 139 695 гривень; 
-визнано недійсною додаткову угоду №3 від 14.02.2018 року до договору купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд»;
-скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 року та запис про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; 
-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.;
-визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.;
-стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме суму судового збору 3064,60 та 1536 гривень 80 копійок, витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 4710 гривень, а всього суму у розмірі 9311 гривень 40 копійок. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення у повному обсязі. 
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. 
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та просила постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд під час винесення рішення порушив норми матеріального права та виніс рішення без повного з`ясування обставин, що мають значення по справі, а саме: не врахував обставини, що спірна квартира фактично була подарована  ОСОБА_2  його рідним братом (отримана на безоплатній основі). Для визначення чи майно є спільним майном подружжя необхідно проаналізувати обставини отримання права власності на квартиру за адресою:  АДРЕСА_5 з урахуванням критеріїв, визначених ст. 60 СК України та підтриманих висновками Верховного Суду,а саме: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), тобто спільна участь подружжя коштами або працею в набутті майна та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Інтобуд» про поділ спільного майна подружжя, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів (за первісним позовом) - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя в частині вимог про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 14 лютого 2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, укладеної між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд»; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21 червня 2019 року та запису про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вірно встановив, що оплата за майнові права на квартиру була проведена повністю  ОСОБА_3 , як стороною договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного ним з ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд».У даній справі, як і в будь-якій справі щодо поділу майна подружжя, підлягає визначенню правовий статус спірного майна, а саме: його віднесення до об`єкту права особистої власності одного з подружжя, або до об`єкту спільної власності подружжя. Висновок суду першої інстанції про віднесення квартири до об`єкту права спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - суперечать матеріалами справи, фактам, що встановлені самим судом першої інстанції, а також актуальним правовим позиціям Верховного Суду. При цьому, суд безпідставно послався на те, що «в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що їй було достовірно відомо про існування додаткової угоди №2 від 14.02.2018 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017, вона надавала згоду на її укладення, оскільки даною угодою чоловік їй фактично зробив подарунок на свято «Святого Валентина». Після підписання даної угоди, всі документи щодо квартири були в її розпорядженні. Довіреність, яка розглянута судом першої інстанції є доказом виключно довірчих відносин між ОСОБА_1 як представником та ОСОБА_2 , як власником квартири та майнових прав на неї. Саме такі довірчі відносини існували між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 доки остання не почала зазіхати на квартиру. Квартира та майнові права на неї не є та ніколи не були спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , поділ квартири між ними проведений судом незаконно та необґрунтовано.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати в частині визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 14.02.2018 до договору купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, укладеної між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд»; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 та запису про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851 101. загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23.1 кв.м.; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51.4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м. В зазначеній частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ТОВ «Інтобуд».
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира ніколи не набувалась подружжям ОСОБА_2  та ОСОБА_1 , вона була набута апелянтом на підставі договірних правовідносин з ТОВ «Інтобуд».Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неправильно встановив зазначені обставини, безпідставно визначив, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та безпідставно застосував положення ст. ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, які не підлягали застосуванню до правовідносин, що склалися.За наслідками укладення спірної додаткової угоди № 3  ОСОБА_2  не виплатив  ОСОБА_3  обумовлену суму грошових коштів, відтак, спільні кошти подружжя позивача та ОСОБА_2  не витрачались на виконання зазначеної угоди. На даний час зазначена угода, в розумінні вимог ст. ст. 598-599 Цивільного кодексу України, є припиненим зобов`язанням.Апелянт послався на те, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.Враховуючи вищевикладене, позивач фактично подала новий позов, змінивши одночасно не тільки предмет та підстави, а навіть суб`єктний склад позову.
18.01.2022 від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, а також представників ОСОБА_3 та третьої особи, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України.
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України.
За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Доказів наявності між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя або щодо укладення шлюбного договору сторонами суду не надано.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріали справи свідчать, що 09.09.2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 розірвано. 
Вбачається, що 04.08.2017 між ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 за умовами якого об`єкт будівництва жилий будинок АДРЕСА_7 АДРЕСА_8 у межах вул. Ак. Сахарова, Ак. Заболотного, Дніпропетровської дороги, вул. Марсельської». Об`єкт нерухомого майна (Приміщення) – одно житлове (квартира, приміщення), яке вказано у п. 2 Договору в складі об`єкта будівництва, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього у порядку, який визначений чинним законодавством. 
Згідно з п.1.1.1 договору Покупець зобов`язується оплатити майнові права на Приміщення Жилого будинку, після проведення їх повної оплати прийняти у власність Майнові права на приміщення у складі Жилого будинку. 
Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.2 договору будівельна адреса нерухомого майна: житлова квартира під будівельним номером АДРЕСА_9 на 17 поверсі, яка складається з 1-єї жилої кімнати, площею 48,16 кв.м.
Пунктом 3.1. договору встановлено, що Покупець зобов`язується перерахувати на поточний рахунок Продавця або в касу Продавця у термін не пізніше 04.08.2017 суму у розмірі 288960 гривень, у тому числі ПДВ – 20%, яка еквівалентна 11208,69 доларів США. 
Згідно з п. 4.10 договору Покупець має право передавати свої права та обов`язки за даним Договором третій особі тільки у разі, якщо розрахунок за договором купівлі-продажу деривативу виконаний у повному обсязі. 
04.08.2017 ОСОБА_3 перерахував на рахунок ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» суму коштів у розмірі 28 8960 гривень на підставі рахунку. 
Окрім того, КУА «Одесбудінвест» ПВІФНЗТ видано рахунок від 04.08.2017 на ім`я ОСОБА_3 щодо переказу коштів за дериватив за договором купівлі-продажу деривативу №43446-А від 04.08.2017 у розмірі 471968 гривень, який було сплачено 04.08.2017 ОСОБА_3 .
21.09.2017 між ОСОБА_3 , ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд», ТОВ «Інтобуд» укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 від ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» передані ТОВ «Інтобуд». 
В подальшому 24.01.2018 ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Інтобуд» з заявою про переуступку прав пая за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно №9/130 на його рідного брата ОСОБА_2 
ОСОБА_4 підписала письмову заяву про надання згоди своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладення угоди про уступку прав вимоги за договором майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017.
14.02.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «Інтобуд» укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 від ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 .
Вказана додаткова угода не містить умов щодо сплати коштів за нею, таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбулось безоплатне відчуження майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017.
20.02.2018 ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_1 представляти його інтереси з питань, що стосуються виконання договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 з правом укладення та підпису будь-яких додаткових угоди до даного договору, договорів про внесення змін та переуступку прав вимоги, актів приймання-передачі нерухомого майна за даним договором та ін. 
Отже, укладення 14.02.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «Інтобуд» додаткової угоди №2 щодо переуступки прав вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017, за погодженням дружини ОСОБА_2 , відбулося в інтересах сім`ї, а тому у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло право спільної сумісної власності на майнові права за вищевказаним договором.
Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була подарована ОСОБА_2 його рідним братом (отримана на безоплатній основі) є безпідставним, оскільки правова природа договорів дарування та відчуження права вимоги є різною, що виключає можливість їх ототожнення, незважаючи на укладення таких правочинів за єдиною формою, як письмових договорів (Постанова ВГСУ по справі 5023/3714/12).
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м. 
Судом також встановлено, що 14.02.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «Інтобуд» укладено додаткову угоду №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017.
Відповідно до п. 1 додаткової угоди №3, відступлення права вимоги, яка передбачена додатковою угодою №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 є платною та її вартість складає суму у розмірі 700 000 гривень. 
Пунктом 2 угоди №3 передбачено, що на виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити ОСОБА_3 суму, яка передбачена у п. 1 даної додаткової угоди (тобто 700000 гривень) шляхом зарахування коштів на рахунок ОСОБА_3 . 
Пунктом 4 даної угоди передбачено, що у разі невиконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо оплати, яка передбачена даною додатковою угодою, договір про переуступку прав вимоги, який викладений у п. 2 додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 від 14.02.2018 та додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 від 14.02.2018 вважається автоматично розірваним без додаткових повідомлень ОСОБА_2 , а саме всі права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав та нерухоме майно №9/130 від 04.08.2017 переходять до ОСОБА_3 .
Разом з тим в матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_2 додаткової угоди №3 від 14.02.2018 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017.
Згідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додаткову угоду №3 неможливо вважати дрібним правочином, оскільки умовами спірної угоди №3 передбачалось внесення коштів у сумі, яка значно перевищила суму дрібного договору. 
Крім того, п. 4 додаткової угоди № 3 є елементом розпорядження набутими майновими правами, оскільки дозволяє повернення майнових прав до їх колишнього володільця, без укладення додаткового договору, або рішення суду про його розірвання.
Враховуючи, що спірна угода №3 укладена в порушення вимог ч. 4 ст. 369 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України, вимога про визнання її недійсною є обґрунтованою. 
Судом також встановлено, що 04.06.2019 ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Інтобуд» з заявою про передачу йому за актом прийому-передачі квартиру під будівельним номером АДРЕСА_9 на 17 поверсі, площею 48,16 кв.м., оскільки ОСОБА_2 у передбачений термін не виконанні зобов`язання щодо оплати суму у розмірі 700000 грн. відповідно до умов додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав №9/130 від 04.08.2017 від 14.02.2018, надавши виписку руху коштів за своїм рахунком з АТ «КБ Приватбанк». 
04.06.2019 між ТОВ «Інтобуд» та ОСОБА_3 складено акт приймання-передачі приміщення та майнових прав на приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 за яким останній прийняв приміщення та майнові права на Об`єкт будівництва: квартира АДРЕСА_10 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 51,2 кв.м.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_7 ДП «Центр обслуговування громадян» Одеської області здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
Враховуючи наявні підстави для визнання додаткової угоди №3 недійсною, яка була підставою для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , суд обґрунтовано дійшов висновку про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 та запису про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , так як дана вимога є похідною вимогою від первісних позовних вимог щодо недійсності угоди №3. 
Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що за наслідками укладення спірної додаткової угоди №3 ОСОБА_2 не виплатив ОСОБА_3 обумовлену суму грошових коштів, відтак, спільні кошти подружжя ОСОБА_8 не витрачались на виконання зазначеної угоди, апеляційний суд не приймає до уваги та вважає їх такими, що не впливають на вірність висновків викладених в рішенні суду, оскільки ОСОБА_3 було узгоджено з ОСОБА_2 за умови додаткової угоди №2 передання прав вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав без встановлення відповідної сплати коштів, тобто ОСОБА_3 погодився, що переуступка здійснюється на безоплатній основі, отже, нерухоме майно придбано безоплатно під час шлюбу. Крім того, не вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 під час оформлення акту приймання-передачі приміщення та майнових прав на приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017 сплачував додаткові кошти на користь ТОВ «Інтобуд».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції N 2) [ВП], § 41).
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційні скарги  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року в оскарженій частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 14.02.2022.

Головуючий:
                                               
Судді: