Номер провадження: 22-ц/813/2628/22 
Номер справи місцевого суду: 501/3777/20
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Державного підприємства морський торгівельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства морський торгівельний порт «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгівельного порту «Чорноморськ» про визнання наказів № 270 від 27.08.2020 року та № 325 від 29.10.2020 року незаконними, їх скасування та стягнення середнього заробітку за час простою

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства морського торгівельного порту «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгівельного порту «Чорноморськ» про визнання наказів № 270 від 27.08.2020 року та № 325 від 29.10.2020 року незаконними, їх скасування та стягнення середнього заробітку за час простою. 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства морського торгівельного порту «Чорноморськ», третя особа - Незалежна профспілка працівників морського торгівельного порту «Чорноморськ» про визнання наказів № 270 від 27.08.2020 року та № 325 від 29.10.2020 року незаконними, їх скасування та стягнення середнього заробітку за час простою - задоволено. 
Наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №270 від 27.08.2020 року в частині оголошення простою і встановлення ОСОБА_1 оплати праці з 01.09.2020 року по 31.10.2020 року з розрахунку2/3 середньорічної годинної ставки визнано незаконним та скасовано.
Наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №325 від 29.10.2020 року в частині оголошення простою і встановлення ОСОБА_1 оплати праці з 01.11.2020 року по 31.12.2020 року з розрахунку2/3 середньорічної годинної ставки визнано незаконним та скасовано. 
Стягнуто з Державного підприємства морського торгівельного порту «Чорноморськ» Код ЄДРПОУ - 0001125672, на користь ОСОБА_1 НОМЕР_1 середній заробіток за час простою не з вини працівника починаючи з 01.09.2020 року по час постановлення рішення суду але не більше ніж по 31.12.2020 року у розмірі 11 386,09 грн. (одинадцять тисяч триста вісімдесят шість гривень 09 копійок).
Стягнуто з Державного підприємства морського торгового порту «Чорноморськ» Код ЄДРПОУ - 0001125672, на користь ОСОБА_1 НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).
Не погоджуючись із вищевказаним рішеням суду, Державне підприємство морський торгівельний порт «Чорноморськ» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року та постановити нове рішення по справі №501/3777/20, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Судові витрати покласти на ОСОБА_1 . 
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 20.01.2022 сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що між відповідачем та позивачкою існують трудові правовідносини, позивач 17.07.2017 року була прийнята інженером 2-ї категорії 5-го терміналу, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 9-16).
27.08.2020 року в.о. директора Порту видав наказ за № 270 про заходи запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, яким оголошено простій з 01.09.2020 по 31.10.2020 працівникам підприємства, зазначеним у додатку, в тому числі позивачці. Оскаржуваним наказом прийнято рішення здійснювати оплату працівникам, зазначеним в додатку, зокрема і позивачці, в зазначений період з розрахунку 2/3 середньорічної годинної ставки відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України (а.с. 43-55). Наказ не містить положень про введення обмежень щодо присутності працівників на підприємстві, або ж інших заходів, що свідчили б про заходи на запобігання поширенню коронавірусної інфекції.
Відповідно до п. 3.3.27 Колективного договору Порту, за час простою не з вини працівника, працівникам структурних підрозділів (окрім докерів-механізаторів), яких відпустили до дому з їхньої письмової згоди, зберігається оплата у розмірі 2/3 годинної ставки без доплати за роботу у нічний та вечірній час (а.с. 13-14).
Додаток 2 до Колективного договору в п. 21 містить положення про простій, відповідно до яких якщо працівник знаходиться на робочому місці в очікуванні роботи, оплата праці відбувається 100% годинної тарифної ставки з доплатою за роботу у нічний та вечірній час (а.с. 13-14).
29.10.2020 року в.о. директора Порту видав наказ за № 325 про заходи запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, яким оголошено простій з 01.11.2020 по 31.12.2020 працівникам підприємства, зазначеним у додатку, в тому числі позивачці. Оскаржуваним наказом прийнято рішення здійснювати оплату працівникам, зазначеним в додатку, зокрема і позивачці, в зазначений період з розрахунку 2/3 середньорічної годинної ставки відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України (а.с. 11-12, 56-71).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини 1 статті 113 КЗпП України, які регулюють оплату за час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не можуть бути витлумачені як такі, що оголошення Кабінетом Міністрів України карантину є самодостатньою підставою для оголошення простою на цей період.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції , з огляду на наступне.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.
Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.
За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, тендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Апеляційний суд вважає, що , з урахуванням зазначених вимог закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що право ОСОБА_1 на працю - виконання її посадових обов`язків з оплатою відповідно до умов трудового договору було безпідставно порушене ДП «МТП «Чорноморськ» оголошенням простою під приводом запобігання поширенню коронавірусної інфекції.
       Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, про те, що адміністрацією ДП «МТП «Чорноморськ» , саме з метою убереження працівників підприємства від захворювання короновірусною хворобою, оголошено простій, чим працівникам, надана можливість знаходитись вдома за їх письмовою заявою у відповідності до зазначених положень Колдоговору, оскільки, вказана апелянтом мета - запобігання поширенню коронавірусної інфекції - не відповідає суті прийнятого оскаржуваним наказом рішення. 
Адже реалізація положень оскаржуваного наказу відповідно до сформульованого в ньому рішення не сприяє зменшенню контактування працівників між собою, або ж будь-які інші заходи, що знижують ризик поширення захворювання, оскільки неприбуття працівників на робочі місця на вказаний період взагалі не передбачене в наказі.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що простій не може бути використаний як інструмент запобігання поширенню коронавірусної інфекції з огляду на наступне.
Згідно положень ч. 2 ст. 34 КЗпП України, які встановлюють, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Як можливість для працівників бути присутніми на робочому місці, так і можливість переведення їх на іншу роботу на тому ж підприємстві свідчить про невідповідність оголошення простою зазначеній в наказі меті прийняття такого рішення.
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, які ним викладені в постанові від 01 квітня 2020 року, справа № 761/12073/18, провадження № 61-13444св19.
Більше того, чинним законодавством в сфері запобігання поширенню коронавірусної інфекції не була передбачена заборона діяльності ДП "МТП "Чорноморськ", у зв`язку з чим простій не виник як наслідок дії непереборної дії або інших обставин, а був використаний як привід для прийняття рішення зупинити роботи вибіркового переліку працівників.
Тому, вірним є висновок суду про те, що положення частини 1 статті 113 КЗпП України, які регулюють оплату за час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не можуть бути витлумачені як такі, що оголошення Кабінетом Міністрів України карантину без заборони діяльності підприємства є самодостатньою підставою для оголошення простою на цей період, а доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги про невірний розрахунок середнього заробітку судом першої інстанції, оскільки необхідно зменшити нараховану суму на суму простою за грудень 2020 троку в розмірі 5813,05 грн., є необгрунтованими, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання позивачем зазначеної суми.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства морського торгового порту «Чорноморськ» - залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства морського торгового порту «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання наказів № 270 від 27.08.2020 року та № 325 від 29.10.2020 року незаконними, їх скасування та стягнення середнього заробітку за час простою - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева