ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2025/22 Справа № 204/2640/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного судів складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.        

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина  ОСОБА_2 , на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - 

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2021 року  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина  ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 17 травня 2020 року її малолітньому сину ОСОБА_2 малолітнім ОСОБА_4 було заподіяно легкі тілесні ушкодження у вигляді сколу зубної емалі в проекції перших зубів на нижній щелепі праворуч і ліворуч, вказані відомості після отримання висновку СМЕ №1271 від 20 травня 2020 року про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020040680000835 за кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України. 
       Вказує, що постановою сектора дізнання Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області 28 серпня 2020 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину, оскільки відповідно до ст.ст.18,22 КК України особа, тобто малолітній ОСОБА_5 , яка вчинила кримінальне правопорушення, не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність. 
       В той же час, внаслідок отримання малолітнім сином ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, позивачем були витрачені кошти на його лікування та діагностування на загальну суму 5 173,45 грн.
       Крім того, зазначала, що нанесення відповідних травм її сину істотно вплинуло на психоемоційний стан дитини, тобто спричинило йому моральну шкоду, яку позивач оцінює в 20 000 грн., зважаючи на те, що внаслідок отриманих травм дитина відчувала біль та страждання, останній був вимушений відвідувати стоматологію, перестав спілкуватися з однолітками, менше гуляти на вулиці.
       Посилаючись на вимоги статті 1178,1206 ЦК України, враховуючи малолітній вік дитини, що спричинила ОСОБА_2 тілесні ушкодження, вважає, що спричинена шкода підлягає відшкодуванню його батьками, у зв`язку з чим просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь суму відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5 173,45 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач, надаючи свої пояснення під час кримінального провадження, визнавав провину сина в заподіянні тілесних ушкоджень  ОСОБА_2 , судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема відеозапису з камер, що розташовані на сусідніх будинках, та на яких була зафіксована події завдання її сину легких тілесних ушкоджень. Вважає, що нею надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених нею збитків на лікування сина, оскільки долучені до матеріалів справи докази оплати медичних послуг стоматології містять істотні реквізити платіжного документа та засвідчені печаткою медичної установи та підписом бухгалтеру, містять призначення платежу. Зазначає, що відмова у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди також є безпідставною, оскільки заподіянні тілесні ушкодження дитині призвели до її психоемоційного стресу.
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 25 173,45 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.                
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач є матір`ю дитини ОСОБА_2 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.8).
       20 травня 2020 року до чергової частини Чечелівського відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 17 травня 2020 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, її малолітньому сину ОСОБА_2 малолітнім ОСОБА_4 було спричинено легкі тілесні ушкодження (а.с.17).
       Вказані відомості 20 травня 2020 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12020040680000835 за частиною 1 статті 125 КК України (а.с.10).
       20 травня 2020 року позивач звернулася до КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації з метою проведення судово-медичного обстеження дитини - ОСОБА_2 . Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1271 ОСОБА_6 , за даними медичної документації та при огляді у нього виявлено тілесні ушкодження у вигляді сколу зубної емалі в проекції перших зубів на нижній щелепі праворуч та ліворуч, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо в термін, на який вказаний обстежений. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. 
       Згідно обставин справи, зафіксованих у висновку експерта, вбачається, що зі слів дитини, 17 травня 2020 року ближче до вечора, відомий йому хлопчик вдарив кулаком в область губ. Скарг не має. З історії розвитку дитини, складеної на його ім`я (без зазначення номеру та штамбу медичної установи) відомо, що 18 травня 2020 року проведено огляд стоматолога. Скарги на скол зубів 41,31. З анамнезу 17 травня 2020 року вдарили кулаком у підборіддя (а.с.11).
       В матеріалах справи наявна копія медичної карти стоматологічного хворого №15/VI ОСОБА_2 , а також копії окремих аркушів історії розвитку дитини №08/42-Д4, з яких вбачається, що причиною звернення до лікаря стала нанесена травма у підборіддя (а.с.21).
       Згідно наявних в матеріалах справи пояснень відповідача - ОСОБА_3 на ім`я начальника Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Тимченка В., вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його дитина гуляла у дворі разом із іншими дітьми, до них з часом приєднався ОСОБА_7 , який почав штовхати дітей, внаслідок чого його син впав на підлогу та варився потилицею, внаслідок підбурення дітей до бійки, ОСОБА_7 вдарив його сина ОСОБА_8 в пахову область ногою, з метою захисту ОСОБА_8 надав кривднику ляпаса, після чого ОСОБА_7 побіг додому. Згодом до нього з`явилася мати ОСОБА_7 із звинуваченнями у вибитті зубів сину, оглянувши які, останнім зазначено про їх наявність, а тріщини на зубах могли з`явитися в будь-який час і в результатів невідомих йому дій. 19 травня 2020 року знову з`явилася мати із вимаганням грошових коштів на проведення операції з імплантації зубів, внаслідок її агресивних дій вимушений був звернутися до поліції (а.с.14-15).
       Позивачем в матеріали справи надано частину постанови про закриття кримінального провадження, який не містить його резолютивної частини, підпису уповноваженої особи, печатки органу дізнання (а.с.12).
       Відповідно до змісту постанови вбачається, що кримінальне провадження №12020040680000835 підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, зважаючи, що на час події ОСОБА_4 виповнилося 11 років, в той час як суб`єктом кримінального проступку за частиною 1 статті 125 КК України є особа, якій на час вчинення правопорушення виповнилося 16 років.
       23 грудня 2020 року до чергової частини Чечелівського відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 про притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності, вказані відомості зафіксовані в талоні-повідомлені єдиного обліку №31465 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.16).
       Позивачем на підтвердження понесених нею витрат на медичне лікування дитини надано квитанції з номерами: №00031 від 06 листопада 2020 року, №00042 від 15 червня 2020 року, №00032 від 20 червня 2020 року, №000047 від 26 червня 2020 року, складених ТОВ ЦС "АРАНТА" та банківські квитанції, а також докази оплати висновку СМЕ (а.с.18-20,49).
       Судом першої інстанції встановлено, що в судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_10 , який є чоловіком позивача та батьком дитини, в інтересах якої подано дійсний позов, який пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 дитина ( ОСОБА_2 ) прийшов додому в сльозах та брудний, пояснюючи це тим, що його вдарив ОСОБА_4 . Внаслідок цього позивач звернулася до батька малолітнього ОСОБА_4 , втім він спочатку визнав, а надалі заперечував провину свого сина. Надалі позивач звернулася з сином до стоматологічної лікарні для лікування, оскільки внаслідок удару ОСОБА_2 було пошкоджено зуби.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями малолітнього сина відповідача її малолітньому сину завдана шкода, як і не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями сина відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди. Крім того, вказував, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження завданих збитків, зокрема витрат на лікування, оскільки долучені до матеріалів справи квитанції не містять призначення платежу, за яким можливо було б ідентифікувати за які послуги конкретно сплачені кошти.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного. 
       Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. 
       Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
       Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
       Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
       За змістом зазначених норм підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.
       Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обов`язку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обов`язками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності.
       Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 ЦК).
       Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).
       Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.
       Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.
       Так, частиною першою статті 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
       За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні.
       Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
       Таким чином, колегія суддів з аналізу наведених положень зауважує, що юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та спричинення їх саме малолітнім ОСОБА_4 , позивачем надано витяг з ЄРДР, постанову дізнавача-інспектора сектору дізнання Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 28 серпня 2020 року, висновок СМЕ №1271 від 20 травня 2020 року та пояснення, надані батьком малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на ім`я начальника Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 28 серпня 2020 року щодо події від 17 травня 2020 року.
       Оцінюючи вказані докази на предмет їх доказовості в рамках дійсного спору, колегія суддів вважає, що останні не доводять протиправності поведінки малолітнього ОСОБА_3 у спричиненні ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, його вини та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою, з огляду на наступне.
       Так, наявний в матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не є доказом вини особи у спричиненні ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, оскільки містить фактичний виклад обставин, наведених у повідомленні заявника про подію кримінального правопорушення, що підлягає перевірці під час досудового розслідування чи дізнання.
       Постанова дізнавача-інспектора сектору дізнання Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 28 серпня 2020 року хоча і містить посилання, що легке тілесне ушкодження у вигляді сколу зубної емалі в проекції перших зубів на нижній щелепі праворуч та ліворуч неповнолітньому ОСОБА_2 було спричинено ОСОБА_4 , в той же час, колегія суддів зауважує, що в постанові про закриття кримінального провадження відсутні посилання на відповідні докази доведеності факту (події) спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та доказів спричинення їх саме малолітнім ОСОБА_4 .        
       При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
       Згідно вимог частини 1 статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.
       За загальним правилом, визначеним в частини 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статті 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
       Частиною 2 статті 91 КПК України встановлено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
       Відповідно до статті 284 КПК України закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.
       Згідно статті 284 КПК України передбачено підстави до закриття кримінального провадження.
       Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.
       Постанова прокурора та слідчого про закриття провадження у кримінальній справі повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
       Законність закриття провадження та відповідного рішення (постанови) буде зумовлюватися тим, що воно: винесене компетентним органом чи особою своєчасно; йому передувало проведення здійснених відповідно до закону процесуальних дій, які призвели до встановлення обставин, за наявності яких може бути винесено це рішення; правильно застосовано кримінальний закон України; рішення має своїм вираженням установлену законом процесуальну форму й містить необхідні реквізити.
       За змістом частини 5 статті 110 КПК України обґрунтованість рішення (постанови), яке прийняли прокурор та слідчий, повинна знайти вираження в його мотивуванні.
       Мотивування постанови про закриття кримінального провадження виражається в детальному викладенні тих обставин, які є підставами до закриття розслідування та наведення необхідних доказів, що підтверджують наявність таких підстав.
       Як вбачається з вищезазначеної постанови про закриття кримінального провадження слідчий послався, що під час проведення досудового розслідування встановлено відсутність в діянні складу кримінального правопорушення ч.1 ст.125 КК України, оскільки суб`єктом кримінального правопорушення є особа, яка не досягла віку з якого наступає кримінальна відповідальність, однак не обґрунтував на підставі яких зібраних в ході досудового розслідування доказах дізнавач дійшов висновку про причетність та вину саме ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального провадження, як і необґрунтовано відсутність необхідності проведення інших слідчих дій.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відповідна постанова слідчого не є належним та допустимим доказом спричинення 17 травня 2020 року ОСОБА_2 шкоди саме малолітнім ОСОБА_4 .
       Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
       Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що наявність відповідної постанови дізнавача про закриття кримінального провадження без відповідного мотивування та обґрунтування вини ОСОБА_4 із посиланням на відповідні докази, якими це підтверджується, не може бути доказом спричинення останнім шкоди та бути покладеним в основу судового рішення про відшкодування шкоди, враховуючи, що остання прийнята із порушенням презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
       Колегія суддів наголошує, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин, а тому звертаючись до суд із відповідним позовом, позивач повинна надати суду усі докази на підтвердження наявності усіх елементів цивільного правопорушення. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач звільняється від доказування за наявності судового рішення, яким відповідні обставини вже було встановлено, прикладом якого є, зокрема, обвинувальний акт відносно спричинювача шкоди відносно малолітнього ОСОБА_2 або наявна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 чи його батьків за неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. 
       В той же час останні в матеріалах справи відсутні, як і будь-які відомості щодо оскарження постанови дізнавача про закриття кримінального провадження, яка окрім іншого, була надана позивачем в неповному обсязі, за відсутності підпису дізнавача та печатки органу дізнання, що унеможливлює сприйняття її як доказу.
       Наданий до позову талон-повідомлення єдиного обліку № 31465 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, в якому зафіксовано факт звернення позивача із заявою про притягнення відповідача ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності, за відсутності відповідної постанови суду, до уваги судом братися також не може.
       Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на принципах диспозитивності та змагальності сторін, частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляла клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначала про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
       Із клопотаннями про витребування доказів чи допит свідків, які були очевидцями події від 17 травня 2020 року позивач не зверталася.
       Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 , що останньою в судовому засіданні заявлялося клопотання про долучення до матеріалів справи, в якості доказу, відеозапису з камери, що розташована на будинку, та якою зафіксовано подію від 17 травня 2020 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки з метою перевірки відповідних доводів, колегією суддів апеляційної інстанції було здійснено дослідження технічних записів судових засідань, за результатами яких, вбачається, що відповідне клопотання позивачем не заявлялося ні під час підготовчого ні під час судового засідання, письмове клопотання в матеріалах справи відсутнє, в той час як напроти, колегією суддів встановлено, що 07 липня 2021 року судом в судовому засіданні роз`яснювалися права позивача, в тому числі право заявляти клопотання, зокрема про витребування доказів та допит свідків. Також, 22 липня 2021 року в судовому засіданні судом першої інстанції з`ясовувалося питання щодо надання сторонами всіх доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також з`ясовувалося питання щодо наявності будь-яких клопотань у сторін. Сторонами підтверджено надання всіх необхідних доказів та можливість закриття підготовчого засідання.
       Отже, позивач на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
       Такий доказ, як допит свідка ОСОБА_10 , не може бути взятий до уваги колегією суддів, оскільки ОСОБА_10 є членом сім`ї позивача, її чоловіком, та може бути зацікавлений у результатах вирішення даної справи. Разом із тим, будь-яких обставин по суті справи останній пояснити не зміг, оскільки безпосереднім очевидцем події 17 травня 2020 року не був та надавав покази, виходячи зі слів дитини ОСОБА_2 .
       Також, колегія суддів зауважує, що позивачем не заявлялося клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження №12020040680000835, яка містить відомості про обставини конфлікту між дітьми, чи будь-які докази на підтвердження причетності до спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 з боку малолітнього ОСОБА_4 , допит малолітніх ОСОБА_2 чи ОСОБА_4 , які могли б надати свої пояснення щодо обставин події від 17 травня 2020 року, інших очевидців та свідків.
       Довід апеляційної скарги, що факт спричинення малолітнім ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 було визнано у поясненнях відповідача, наданих на ім`я начальника Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки відповідні пояснення були надані ОСОБА_3 , який не був безпосереднім очевидцем події від 17 травня 2020 року, пояснення надавав, виходячи зі слів сина, та відповідні пояснення підтверджують лише наявність конфлікту у дітей та більш того, наявності самозахисту його дитини від агресивних та насильницьких дій малолітнього ОСОБА_2 , що взагалі виключає можливість застосування цивільної правової відповідальності. 
       В той же час колегія суддів зауважує, що, надаючи відповідні пояснення, особа не повідомлялася про кримінальну відповідальність, надані ним пояснення взагалі не можуть бути віднесені до доказів ні в кримінальному, ні в цивільному процесах.
        Також колегія суддів зауважує, що сам по собі висновок СМЕ №1271 та надані довідки про стоматологічний огляд не можуть бути підставою для висновку, що останні були спричинені ОСОБА_4 чи взагалі могли бути спричинені останнім внаслідок імовірного удару, зважаючи, що із заявою про кримінальне правопорушення та проведення судової медичної експертизи позивач звернувся через значний проміжок часу, а саме три дні від дати події. При цьому, відповідний висновок свідчить лише про спричинення дитині легкої тяжкості тілесних ушкоджень та не встановлює особи, винної у її заподіянні, як і не встановлює можливість спричинення відповідних тілесних ушкоджень внаслідок удару 11 річної дитини. Інші докази, зокрема відомості про проведення, за участю малолітніх, слідчого експерименту з метою відтворення обстановки події та механізації удару з метою подальшого проведення судової експертизи задля надання експертного висновку щодо можливості спричинення відповідних тілесних ушкоджень за відповідної обстановки, встановленої слідчим експериментом та з урахуванням віку та фізичних особливостей дитини.
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів завдання шкоди малолітньому сину позивача шкоди, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 , як і не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями сина відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди.
       Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. А тому звертаючись до суду із дійсним позовом, позивачу необхідно було встановлювати відповідачами не тільки батька, а й матір дитини.
       Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина  ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Деркач Н.М. 

Куценко Т.Р.