Постанова
Іменем  України      
 
26 січня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 754/9419/18
 
провадження № 61-14740 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,        Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
третя особа - публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва                             від 27 квітня 2020 року у складі судді Клочко І.В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у складі колегії суддів:                Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію                            ПАТ «Діамантбанк», про захист прав споживачів, стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовна заява мотивована тим, що між ним та ПАТ «Діамантбанк» були укладені договори строкового банківського вкладу, а саме: від 13 травня              2016 року № 16-05-13-000626, за умовами якого ним було передано банку грошові кошти (вклад) у розмірі 5 000 грн на дату укладення цього договору; від 05 липня 2016 року № 16-07-05-000826, відповідно до якого ним було передано банку грошові кошти (вклад) у розмірі 42 406,69 доларів США на дату укладення цього договору; від 05 серпня 2016 року № 16-08-05-000933,                      за умовами якого ним було передано банку грошові кошти (вклад)                           у розмірі 8 098 974,85 грн на дату укладення цього договору; від 08 серпня 2016 року № 16-08-08-000935, за умовами якого ним було передано банку грошові кошти (вклад) у розмірі 20 893,49 доларів США на дату укладення цього договору; від 29 листопада 2016 року № 16-11-29-001241, за умовами якого ним передано банку грошові кошти (вклад) у розмірі 3 450 518,36 грн           на дату укладення цього договору. 
На підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня              2017 року № 264-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Діамантбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
На час введення відповідачем тимчасової адміністрації                                                 у ПАТ «Діамантбанк» на рахунках в цьому банку перебували належні йому грошові кошти на загальну суму у розмірі 22 141 725,27 грн,                                     що підтверджується довідкою ПАТ «Діамантбанк» від 10 липня 2017 року. 
Починаючи з 24 квітня 2017 року, через введення відповідачем                                          у ПАТ «Діамантбанк» тимчасової адміністрації, а в подальшому ліквідації, він не міг користуватися належними йому грошовими коштами,                                       які перебували на рахунках у банку.
31 травня 2017 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому було сплачено суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладами                          у розмірі 200 000 грн згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 грудня 2017 року № 5322 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» було здійснено часткове задоволення вимог кредиторів четвертої черги на загальну суму 113 397 343,87 грн                                (15 % від акцептованої суми за кожним кредитором). 20 грудня 2017 року частина грошових коштів у розмірі 3 283 196,72 грн надійшла на його рахунок.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                від 02 квітня 2018 року № 958 погоджено збільшення на 10 % розміру часткового задоволення вимог кредиторів четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» у розмірі            75 536 455,40 грн, 13 квітня 2018 року частина грошових коштів                                 у розмірі 2 188 797,81 грн надійшла на його рахунок.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                від 26 листопада 2018 року № 3168 погоджено збільшення на 10 % розміру часткового задоволення вимог кредиторів четвертої черги у розмірі 75 615 661,50 грн, 27 листопада 2018 року частину коштів у розмірі 2 188 797,81 грн надіслано на його рахунок.
Таким чином, у користуванні відповідача незаконно перебувають належні йому грошові кошти у розмірі 12 092 135,12 грн.
Вважав, що він на підставі вищевказаних договорів строкового банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а відповідач, як виконавець, несе відповідальність у вигляді сплати неустойки за неналежне надання цих послуг, яка передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також статтею 625 ЦК України.
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог  ОСОБА_1  просив суд стягнути на його користь з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб пеню у порядку, передбаченому положеннями частини п`ятої                               статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 210 957 511,16 грн, та відповідно до положень статті 625 ЦК України стягнути інфляційні втрати у розмірі 3 612 889,26 грн, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 978 272,63 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року                    у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з пунктами 3,                       5 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення тимчасової адміністрації не нараховуються інфляційні втрати та 3 % річних, що передбачено статтею 625 ЦК України. Крім того, пеня, як вид забезпечення виконання зобов`язання, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» може застосовуватися лише у договірних правовідносинах між виконавцем та споживачем, проте між позивачем та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не виникало договірних правовідносин.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, судове рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки між позивачем та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відсутні договірні правовідносини, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги про стягнення пені на підставі положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат                               та 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 754/9419/18         з Деснянського районного суду м. Києва. 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію                            ПАТ «Діамантбанк», про захист прав споживачів, стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 381/622/17, провадження            № 14-98 цс 20, за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення коштів                         за договором банківського вкладу за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада                 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 26 грудня               2017 року і справи № 320/5115/17, провадження № 14-133 цс 20, за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ПАТ «Діамантбанк» в особі  уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк», про захист прав споживачів, стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (справа № 754/9419/18) за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -  мотивована тим, що строк дії договорів банківського вкладу закінчився                 до дати запровадження тимчасової адміністрації та процедури ліквідації           у ПАТ «Діамантбанк», тому положення пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин не застосовуються. 
Прийняття Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідних рішень про запровадження тимчасової адміністрації та ліквідацію ПАТ «Діамантбанк»,               а також у силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де передбачено, що Фонд здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, це спричинило порушення прав позивача, як вкладника, щодо вільного користування та розпорядження його коштами. Таким чином, належним відповідачем по справі є саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, до якого заявлені вимоги про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 травня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено договір строкового банківського вкладу № 16-05-13-000626, за умовами якого позивачем було передано банку грошовий вклад у розмірі 5 000 грн строком на 400 календарних днів, починаючи з 13 травня 2016 року по 16 червня               2017 року (а.с. 7, т. 1), що також підтверджується копією платіжного доручення від 13 травня 2016 року № 2488 (а.с. 8, т. 1).
05 липня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено договір строкового банківського вкладу № 16-07-05-000826, за умовами якого позивачем було передано банку грошовий вклад у розмірі 42 406,69 доларів США строком на 1 місяць, починаючи з 05 липня 2016 року по 04 серпня                2016 року (а.с. 9, т. 1), що також підтверджується копією платіжного доручення від 05 липня 2016 року № 2619_2 (а.с. 10, т. 1).
05 серпня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено договір строкового банківського вкладу № 16-08-05-000933, за умовами якого позивачем було передано банку грошовий вклад у розмірі 8 098 974,85 грн строком на 1 місяць, починаючи з 05 серпня 2016 року по 04 вересня 2016 року (а.с. 11, т. 1), що також підтверджується копією платіжного доручення                       від 05 серпня 2016 року № 2323_1 (а.с. 12, т. 1).
08 серпня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено договір строкового банківського вкладу № 16-08-08-000935, за умовами якого позивачем було передано банку грошовий вклад у розмірі 20 893,49 доларів США строком на 1 місяць, починаючи з 08 серпня 2016 року по 07 вересня 2016 року (а.с. 13, т. 1), що також підтверджується копією платіжного доручення від 08 серпня 2016 року № 2323_23 (а.с. 14, т. 1).
29 листопада 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено договір строкового банківського вкладу № 16-11-29-001241, за умовами якого позивачем було передано банку грошовий вклад у розмірі 3 450 518,36 грн строком на 1 місяць, починаючи з 29 листопада 2016 року по 28 грудня                 2016 року (а.с. 15, т. 1), що також підтверджується копією платіжного доручення від 29 листопада 2016 року № 2323_7 (а.с. 16, т. 1).
Відповідно до копії довідки ПАТ «Діамантбанк» від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 має відкриті у банку рахунки, залишок коштів на яких станом на 24 квітня 2017 року складав: № НОМЕР_1 - 88 997,82 грн;              № НОМЕР_2 - 3 450 518,36 грн, сума нарахованих та невиплачених відсотків по вкладу 33 636,39 грн; № НОМЕР_3 - 8 098 974,85 грн, сума нарахованих та невиплачених відсотків по вкладу -              69 572,98 грн; № НОМЕР_4 - 5 005 000,00 грн, сума нарахованих та невиплачених відсотків по вкладу - 25 388,42 грн;                                                      № НОМЕР_5 - 42 206,69 доларів США, сума нарахованих та невиплачених відсотків по вкладу - 151,11 доларів США;                                       № НОМЕР_6 - 20 893,49 доларів США, сума нарахованих                        та несплачених відсотків по вкладу 61,18 доларів США;                                               № НОМЕР_7 - 128,72 грн; НОМЕР_8 -                           2 183 263,67 грн; № НОМЕР_9 - 23 156,57 грн, сума нарахованих та невиплачених відсотків по вкладу 153,11 грн; № НОМЕР_10 - 0,85 Євро; № НОМЕР_11 - 975 942,85 грн; НОМЕР_12 -                                 3 299,80 Євро; № НОМЕР_13 - 14 690,85 доларів США (а.с. 17, т. 1).
Рішенням Правління Національного банку України від 22 червня 2017 року                  № 394-рш вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати                              ПАТ «Діамантбанк» (а.с. 42, т. 1).
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                від 23 червня 2017 року № 2663 запроваджено процедуру ліквідації                              ПАТ «Діамантбанк» строком на два роки з 24 червня 2017 року по 23 червня 2019 року і призначено Тімоніна О. О. уповноваженою особою Фонду                          та делеговано йому усі повноваження ліквідатора ПАТ «Діамантбанк»                      (а.с. 43-44, т. 1).
11 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» з заявою про включення вимог кредитора до реєстру акцептованих вимог                              (а.с. 45-46, т. 1).
31 травня 2017 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб була виплачена ОСОБА_1 сума граничного розміру відшкодування коштів             за вкладами у розмірі 200 000 грн.
Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 грудня 2017 року № 5322 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» було здійснено часткове задоволення вимог кредиторів четвертої черги на загальну суму 113 397 343,87 грн                                 (15 % від акцептованої суми за кожним кредитором). 20 грудня 2017 року частина грошових коштів у розмірі 3 283 196,72 грн надійшла на рахунок ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                від 02 квітня 2018 року № 958 погоджено збільшення на 10 % розміру часткового задоволення вимог кредиторів четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 75 536 455,40 грн, 13 квітня 2018 року частина грошових коштів у розмірі 2 188 797,81 грн надійшла на рахунок ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                від 26 листопада 2018 року № 3168 погоджено збільшення на 10 % розміру часткового задоволення вимог кредиторів четвертої черги у розмірі 75 615 661,50 грн, 27 листопада 2018 року частину коштів у розмірі 2 188 797,81 грн надіслано на рахунок ОСОБА_1 .
Таким чином, за вимогами позову залишок заборгованості по депозитним рахункам ОСОБА_1 становить 12 092 135,12 грн.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Щодо вирішення вимог до банку під час введення у ньому тимчасової адміністрації
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.
У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Позовні вимоги у цій справі стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 .
Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.
У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
У частинах першій, другій статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті,                   як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.
У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.
Судом установлено, що ПАТ «Діамантбанк» перебуває на стадії ліквідації і розпочато процедуру його ліквідації, про що прийнято відповідне рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.  
Запровадження у банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не позбавляють особу можливості реалізації права на судовий захист. 
За загальним правилом під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (пункт 1                 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Але згідно з пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.
Отже, запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь вкладника у спорі щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до введення в банку тимчасової адміністрації.Рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку заборгованості за договором банківського вкладу фактично підтверджує право вкладника на відповідну суму. А будь-які виплати мають здійснюватися у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, провадження                               № 14-98 цс 20.
Проте  ОСОБА_1 звернувся з вимогами виключно до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якийнабуває лише права кредитора банку на відшкодовані клієнтам останнього кошти та надану йому цільову позику.  За взятими на себе зобов`язаннями і далі відповідає банк. Позивачем вимог до банку заявлено не було. 
Щодо вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Аналіз частини другої статті 625 ЦК України свідчить про те, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника                      за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду              від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження                   № 14-254 цс 19.
Порушення прав позивача, які стали підставою для звернення до суду,                     за його твердженнями допущено до запровадження у банку тимчасової адміністрації, а вимоги про стягнення 3 % річних й інфляційних втрат фактично не стосуються діяльності Фонду, як державної спеціалізованої установи, оскільки, як зазначав позивач у позовній заяві, він отримав гарантовані суми відшкодування коштів за вкладами. Тобто, 3 % річних й інфляційні втрати позивач нараховував не за прострочене зобов`язання з виплати гарантованих сум відшкодувань за вкладами, а на залишки останніх та/чи процентів за ними, які позивач не отримав.
Отже, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про безпідставність вимог позивача щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який виплатив гарантовану суму відшкодування за вкладами, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України, оскільки у відповідача                        не виникало перед  ОСОБА_1 грошового зобов`язання, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є боржником позивача, унаслідок чого відсутні правові підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України.  ОСОБА_1 вимог до банку про стягнення інфляційних втрат             та 3 % річних не заявляв. 
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17, провадження № 14-571 цс 19.
Щодо вирішення вимоги про стягнення пені у порядку, передбаченому положеннями частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»
Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Закону України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши положення закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли законного та обґрунтованого висновку про те, що фактично між  ОСОБА_1 і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, який                        за укладеними договорами банківського вкладу не є правонаступником              ПАТ «Діамантбанк», договірних правовідносин не існувало, тому відсутні правові підстави для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка на спірні правовідносини не поширюється, а відтак пеня не нараховується.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133 цс 20.
Доводи касаційної скарги про те, що строк дії договорів банківського вкладу закінчився до дати запровадження тимчасової адміністрації та процедури ліквідації у ПАТ «Діамантбанк», на увагу не заслуговують, оскільки позивачем вимоги до банку заявлено не було. 
Посилання касаційної скарги на те, що належним відповідачем є саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за вимогами про стягнення пені                      на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є правонаступником банку, між сторонами не виникло договірних правовідносин. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року                         та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець