Справа № 158/1803/21 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/152/22  Категорія: 48 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 березня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К., 
з участю секретаря судового засідання  Савчук О.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визначення ідеальної частки у спільній сумісній власності, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року, 

                                   В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визначення ідеальної частки у спільній сумісній власності.
Покликається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем із 28.09.2002. У шлюбі ними було побудовано житловий будинок з господарською  спорудою (гараж), що у АДРЕСА_1 , який разом із земельною ділянкою за цією ж адресою зареєстрований за ОСОБА_3 , відповідачем по справі. Тобто як житловий будинок, так і земельна ділянка входять до складу спільного майна подружжя. Добровільної згоди про поділ майна подружжя з відповідачем нею не досягнуто. 
Просить визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного  майна, а також стягнути із відповідача на його користь судові витрати.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 334735807218.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0828 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » АДРЕСА_1 , кадастровий номер -0721885801:01:001:0321.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1865 грн. сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.
Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 28 вересня 2002 року та розірвано рішенням суду від 26.07.2019 (а.с. 8-9).
Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10), свідоцтва про право власності (а.с. 11), інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 12) та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 547353 від 15.01.2007 (а.с. 13) ОСОБА_3 належить житловий  будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0828 га у масиві «Гуща» с. Прилуцьке Луцького району Волинської власті для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 
З врахуванням дати реєстрації шлюбу та набуття у власність згаданого майна вказане майно є таким, що набуте в шлюбі.
Майнові відносини, які виникають між подружжям урегульовано у нормах СК України.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків установлених домовленістю між ними, законом або рішенням.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що житловий будинок був набутий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя  та підлягає поділу порівну.
Заперечуючи належність вказаного об`єкту нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя відповідач не надала жодних доказів, які б спростували вказану обставину. 
Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0828 га, кадастровий № 0721885801:01:001:0321 у масиві «Гуща» АДРЕСА_1 , та належить відповідачу на підставі договору дарування від 25.07.2006 року № 242.
Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі чи споруди між подружжям та виділу окремої частки, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівля споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Частиною першою ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, що перебувають у власності користуванні іншої особи припиняється право власності право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об`єкти. До особи яка набула право власності на жилий будинок розміщеній на земельній ділянці що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.
Таку ж правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та у постанові у Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження 61-35533св18).
Твердження апелянта про ненадання позивачем доказів того, що спірна земельна ділянка за час шлюбу істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, як це передбачено ст. 62 СК України, що є підставою для відмови у позові не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в даному випадку по відношенню до спірної земельної мають бути застосовані положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.
Оскільки наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинковлодіння за адресою: АДРЕСА_1 ,  то з врахуванням приписів ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України за ним необхідно визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею  0,0828 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » провулок АДРЕСА_1 , кадастровий номер -0721885801:01:001:0321.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.( ч. 1 ст. 5 ЦПК України) 
Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
З врахуванням викладеного, задоволення вимог у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини, та встановлених судом обставин, при дослідженні усіх доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що дана справа не підсудна  Ківерцівському районному суду Волинської області, а повинна розглядатись Луцьким міськрайонним судом Волинської області є безпідставними та не заслуговують на увагу.
З матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно, що є предметом спору, знаходиться  по АДРЕСА_1 . Після адміністративно-територіальної реформи с. Прилуцьке віднесено до Луцького району Волинської області.
Водночас, зміна адміністративно-територіального устрою не означає автоматичної  зміни системи судоустрою, адже згідно із ст. 125 Конституції України та ст. 19 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя. Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судоустрою, необхідність забезпечення доступності правосуддя, оптимізації видатків державного бюджету або зміна адміністративно-територіального устрою.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах). 
Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності  місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. 
Відповідно до п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції на дату звернення до суду) до набрання чинності  законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності повстановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня р 2020 року № 807-ІХ, але не пізніше 1 січня 2022 року.
Отже, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до  нового адміністративно - територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно - територіального устрою.
Таким чином твердження апелянт про те, що даний спір не підсудний Ківерцівському районному суді Волинської області є безпідставними та спростовується положеннями п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги з приводу неможливості судом першої інстанції приймати заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 06 липня 2021 року, з підстав того, що позивачем також було уточнено позовні вимоги.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі ( ч. 3 ст. 49 ЦПК України).
Нормами ЦПК України передбачено лише процесуальне обмеження, що позивач може змінити предмета або підставу позову  лише до закінчення  підготовчого судового засідання, а в разі якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається  не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3   залишити без задоволення.
Рішення  Ківерцівського  районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: