ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року	Львів	Справа № 308/18024/21 пров. № А/857/586/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                                    Большакової О.О.,
суддів                                                                         Затолочного В.С., Качмара В.Я. 
з участю секретаря судового засідання                  Хомича О.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за апеляційною скаргою громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2021 року (суддя Данко В.Й., м. Ужгород)
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2021 року позов задоволено повністю. Затримано громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення видворення за межі території України, на строк два місяці, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачем не надано суду постанову суду, якою би було визнано факт незаконного перетинання або спроба незаконного  перетинання відповідачем державного кордону України. Отже, необґрунтованими та недоведеними є позовні вимоги про затримання відповідача.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Позивач у судове засідання не з`явились, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.
У судовому засіданні представник відповідача Зубанич О.І. підтримав вимоги апеляційної скарги та надав пояснення, аналогічні викладеним в ній.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що громадянин Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28 грудня 2021 року о 16 год. 00 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, встановленим порядком був прийнятий на територію України із Словаччини, який 27 грудня 2021 року о 04 год. 45 хв. був виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки за 800 м. від лінії державного кордону в районі 295-296 прикордонного знаку за незаконне перетинання державного кордону, поза встановленими пунктами пропуску з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб.
Дані обставини підтверджено наявними у справі письмовими доказами: протоколом про адміністративне затримання від 28.12.2021; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 28.12.2021.
28.12.2021 94 прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України листом 321/1543/1 було проінформовано Посольство Алжирської Народної Демократичної Республіки в Україні про затримання громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повідомлено, що підставою затримання було вчинення відповідачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем виділено окремий випадок звернення із позовною заявою про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення примусового видворення. Враховуючи, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик, що останній ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, оскільки він уже намагався незаконно потрапити до країн ЄС, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Виходячи з цієї норми, законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурою видворення іноземця чи особи без громадянства.
Згідно вимог ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Згідно з ч.3 та 4 цієї статті центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Оскільки приписи ст.289 КАС України є спеціальними по відношенню до норми ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також прийняті пізніше ніж вказаний Закон, тому у випадку, що розглядається, користуються пріоритетом у застосуванні.
Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Водночас, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим.
Як видно з матеріалів справи, відповідач 01 листопада 2021 року був виявлений та затриманий складом резерву 2-ї черги на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Оноківці» відділу прикордонної служби «Ужгород» на напрямку 270-271 прикордонних знаків близько 900 м. до державного кордону України при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пунктів пропуску, в складі групи осіб (7 чоловік). Своїми діями порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України».
Таким чином, з системного аналізу наведених вище правових норм, можна дійти висновку про те, що враховуючи відсутність у іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або правовий статус іноземців, документів, що підтверджують законність перебування в Україні, а також документів, що дають право на виїзд з України, позивач підставно заявив цей позов.
Відсутність впевненості відповідного органу в особі відповідача є прямою перешкодою як для ухвалення відповідного рішення щодо його примусового повернення, так і видворення.
Враховуючи правову норму про відсутність у іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, а також ризик втечі, у позивача виникла необхідність звернення до суду із даним позовом.
Із матеріалів справи видно, що у відповідача наявна ID картка (внутрішній паспортний документ) № НОМЕР_2 , виданий 01.01.2020, дійсна до 31.12.2029.
Однак зазначений документ лише посвідчує особу відповідача, але не надає жодних законних підстав для перебування на території України, та не дає право на виїзд за межі території України.
Отже, під час розгляду справи не було встановлено наявності у відповідача належного паспортного документу для виїзду з території України, на підставі якого він може вибути з території України в добровільному порядку.
Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, відноситься до осіб, яким надано статус біженця і є особою, яка потребує додаткового захисту, останній не підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Щодо доводів апеляційної скарги відносно відсутності постанови суду про визнання відповідача винним за ч. 2 ст. 204-1 КУАП, то колегія суддів зазначає, що  відсутність вказаної постанови на дату прийняття вказаного судового рішення не спростовує обставин затримання відповідача без документів, що посвідчують особу, при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку  та  обставин щодо  відсутності у відповідача документів, які дають право на перебування його на території України.  Отже, вказані доводи не є підставою для відмови у задоволенні  даного позову.
Враховуючи, що відповідач був затриманий при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пунктів пропуску в складі групи осіб та у нього відсутні документи, які дають право на перебування на території України, тому правомірним є задоволення позову про затримання останнього на строк два місяці, починаючи з часу фактичного затримання.
Щодо покликання апелянта на численні процесуальні порушення, допущені позивачем, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 272, 289, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар