ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16134/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                    Єгорової Н.М.,
суддів                                        Федотова І.В, Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
ВСТАНОВИЛА :
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56137-17 від 05 червня 2020 на суму 11640,13 грн., винесену Головним управлінням ДПС України у м. Києві. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснення порушень процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що згідно інформаційних баз даних органів ДПС в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по рахунку зі сплати єдиного внеску наявна недоїмка внаслідок чого і було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач наголошує на тому, що недоліки у роботі програмного забезпечення відповідача свідчать, що система нарахування ЄСВ, яка працює в автоматичному режимі, містить серйозні програмні помилки, що призводить до неконтрольованої появи неіснуючої заборгованості та протизаконній зміни звітних періодів.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно  задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є адвокатом - самозайнятою особою та перебуває на податковому обліку в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДПС у м. Києві.
17 червня 2020 року позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56137-17 від 05 червня 2020 на суму 11640,13 грн., винесену ГУ ДПС у м. Києві на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Вказана вимога була оскаржена позивачем до Державної податкової служби України, у адміністративному порядку, на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Однак, 11 липня 2020 року позивачем було отримано рішення ДПС України, відповідно до змісту якого, вимогу залишено без змін, а скаргу - без задоволення.
Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належно обґрунтував з відповідним документальним підтвердженням про повне та своєчасне нарахування єдиного внеску починаючи з 2017 року по 2020 рік.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією      та законами України.
Податковий кодекс України      регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено поняття самозайнятої особи - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України            дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
За визначенням статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
З системного аналізу положень ПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вбачається, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, а доходи, отримані від здійснення такої діяльності підлягають оподаткування згідно статті 178 ПК України у випадку, якщо така особа не зареєстрована, як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає      Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).
До вказаного Закону № 2464-VI Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За нормами ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема фізичні особи - підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.
Згідно приписів пункту 2 частини першої   статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Згідно змісту пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Тож, з наведеного слідує, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, однак, колегія суддів акцентує увагу на тому, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є      провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально      та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є саме забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб, шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Тож, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
На противагу наведеному, якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Як свідчать матеріали справи, за 2017 рік позивачем не було отримано доходів від адвокатської діяльності.
Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI, для адвокатів законодавець уточнив, що сплата ЄСВ має відбуватися саме за звітний рік, зазначивши: платники єдиного внеску, зазначені у пункті частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" мінімальну заробітну плату з 1 січня 2017 року установлено у місячному розмірі на рівні 3200 гривень.
З наведеного слідує, що розмір мінімального страхового внеску у 2017 році дорівнював - 704,00 грн. на місяць (3200,00 грн. х 22%), 8448,00 грн. на рік (704,00 грн. х 12).
Отже, загальна сума ЄСВ, яка мала бути самостійно сплачена позивачем за період 2017 року становить 8448,00 грн.
Як свідчать матеріали справи, позивачем було сплачено за 2017 рік розмір мінімального страхового внеску - 704,00 грн. та відображено зазначену суму в відповідному звіті, додатку до річної декларації, що підтверджується: дублікатом квитанції № 0.0.935704947.1 від 11 січня 2018 року на суму 704,00 грн., призначення платежу: ЄСВ за 2017 рік (а.с. 13) та звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік, поданим ОСОБА_1 22 березня 2018 року (а.с. 14-15).
Колегією суддів встановлено, що сплачений ОСОБА_1 розмір ЄСВ за 2017 рік (704,00 грн.) є меншим, ніж мінімальний розмір ЄСВ, який підлягає сплаті за відповідний рік (8448,00 грн.).
У 2018 році набрали сили зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII до Закону № 2464-VI.
Зокрема, абзац 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI встановлює, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Крім того, у частині 8 статті 9 Закону № 2464-VI визначено, звітним є саме квартал, а сплата ЄСВ має відбуватися за квартал, - платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року дорівнював 3723 гривні.
З наведеного слідує, що розмір мінімального страхового внеску у 2018 році дорівнював - 819,06 грн. на місяць (3723,00 грн. х 22%), 2457,18 грн. на квартал (819,06 грн. х 3), 9828, 72 на рік (819,06 грн. х 12).
Як свідчать матеріали справи, позивачем було сплачено за 2018 рік розмір мінімального страхового внеску - 3782,97 грн. та відображено зазначену суму в відповідному звіті, додатку до річної декларації, що підтверджується: дублікатом квитанції № 0.0.1004913907.1 від 05 квітня 2018 року на суму 819,06 грн., призначення платежу: ЄСВ за перший квартал 2018 року; дублікатом квитанції № 0.0.1074368528.1 від 02 липня 2018 року на суму 1325,78 грн., призначення платежу: ЄСВ за другий квартал 2018 року; дублікатом квитанції № 0.0.1149206843.1 від 02 жовтня 2018 року на суму 819,06 грн.; дублікатом квитанції № 0.0.1230019468.1 від 04 січня 2019 року на суму 819,06 грн. (а.с. 16-19) та звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік, поданим ОСОБА_1 25 березня 2019 року (а.с. 20-21).
Колегією суддів встановлено, що сплачений ОСОБА_1 розмір ЄСВ за 2018 рік (3782,97 грн.) є меншим, ніж мінімальний розмір ЄСВ, який підлягає сплаті за відповідний рік (9828, 72 грн.).
До того ж, доказів того, що у 2018 році позивач працював найманим працівником - на посаді головного юрисконсульта у ТОВ «ЕВРА» (ЄДРПОУ 31026118), де отримував заробітну плату з якої роботодавець утримував та сплачував за нього ЄСВ, матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" мінімальну заробітну плату з 1 січня 2019 року визначено на рівні 4173 гривні.
З наведеного слідує, що розмір мінімального страхового внеску у 2019 році дорівнював - 918,06 грн. на місяць (4173,00 грн. х 22%), 2754,18 грн. на квартал (918,06 грн. х 3), 11016, 72 на рік (918,06 грн. х 12).
Як свідчать матеріали справи, позивачем було сплачено за 2019 рік розмір мінімального страхового внеску - 11016,72 грн. та відображено зазначену суму в відповідному звіті, додатку до річної декларації, що підтверджується: дублікатом квитанції № 0.0.1314879725.1 від 02 квітня 2019 року на суму 2754,18 грн.; дублікатом квитанції № 0.0.1396531923.1 від 01 липня 2019 року на суму 2754,18 грн.; дублікатом квитанції № 0.0.1483614018.1 від 03 жовтня 2019 року на суму 2754,18 грн.; дублікатом квитанції № 0.0.1573708463.1 від 06 січня 2020 року на суму 2754,18 грн. (а.с. 22-25) та звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, поданим ОСОБА_1 17 березня 2020 року (а.с. 26-28).
Колегією суддів встановлено, що розмір ЄСВ за 2019 рік сплачений ОСОБА_1 в повному обсязі у розмірі 11016,72 грн.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" мінімальну заробітну плату з 1 січня 2019 року визначено на рівні 4723 гривні.
З наведеного слідує, що розмір мінімального страхового внеску у 2020 році дорівнював - 1039,06 грн. на місяць (4723,00 грн. х 22%), 3117,18 грн. на квартал (1039,06 грн. х 3), 12468,72 грн. на рік (1039,06 грн. х 12).
Оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) датована 05 червня 2020 року, отже до розрахунку входить лише І квартал 2020 року.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533-IX, який діє із 18 березня 2020 року, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, який діє із 02 квітня 2020 року та Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 13 травня 2020 року № 591-IX, який діє із 29 травня 2020 року, тимчасово, за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня, з 1 по 31 травня 2020 року звільняють від нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за себе:
- фізичні особи - підприємці, в т. ч. спрощенці; - особи, які провадять незалежну професійну діяльність; - члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.
З огляду на що, сума єдиного внеску за І квартал 2020 року становить 2078,12 грн., з розрахунку: за січень місяць 2020 року у сумі 1039,06 грн.; за лютий місяць 2020 року у сумі 1039,06 грн.
Як свідчать матеріали справи, позивачем було сплачено за І квартал 2020 року розмір мінімального страхового внеску - 2078,12 грн., що підтверджується: дублікатом квитанції № 0.0.1668788943.1 від 06 квітня 2020 року на суму 2078,12 грн.
Тобто, що розмір ЄСВ за І квартал 2020 року сплачений ОСОБА_1 в повному обсязі у розмірі 2078,12 грн.
Зважаючи на вищевикладене, за період 2017 рік - І квартал 2020 року ОСОБА_1 повинен був сплатити ЄСВ у загальному розмірі 31371,56 грн. Однак сплачено було - 17581,81 грн.
Судом першої інстанції зазначено, що сума ЄСВ за 2017 рік - 8448,00 грн., дана сума вирахувана невірно, оскільки інформація відображена у наданому відповідачем до відзиву витягу з інтегрованої картки платника податків за 2018-2020 роки, спростовує такі обставини, адже інтегрована картка платника податків свідчить, що станом на 31 грудня 2017 року, позивачу була нарахована недоїмка у сумі 222,24 грн., яка була повністю погашена позивачем 11 січня 2018 року сплатою ЄСВ за 2017 рік, однак колегія суддів спростовує вказане наступним.
Так, у 2017 році сплата ЄСВ відбувалася за звітний рік та платники єдиного внеску, зазначені у ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік до 1 травня наступного року, тобто, в даному випадку, до 01 травня 2018 року.
Як вбачається з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , станом на 31 грудня 2017 року дійсно міститься недоїмка у сумі 222,24 грн., однак вказана сума не має жодного відношення до нарахування ЄСВ за 2017 рік, оскільки термін його сплати триває до 01 травня 2018 року. А вже 02 травня 2018 року ОСОБА_1 було нараховано розрахункову суму єдиного внеску за рік у розмірі 8448,00 грн.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 вбачається зарахування 17 квітня 2018 року коштів з одного бюджетного рахунку на інший у сумі 293,74 грн.
Підводячи підсумок, колегія суддів приходить до висновку, що сума боргу позивача зі сплати ЄСВ станом на 05 червня 2020 року (дата винесення спірної вимоги) становить 13   718,25 грн. (розрахунок: 31371,56 грн. (всього до сплатити ЄСВ) - 17581,81 грн (сплачено платником) + 222,24 грн. (недоїмка станом на 31 грудня 2017 року) - 293,74 грн. (зарахування коштів з іншого рахунку).
Проте, як вбачається з спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05 червня 2020 року, сума боргу, яка підлягає сплаті становить 11640,13 грн. 
З огляду на інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 вказана сума боргу була визначена без врахування збільшення недоїмки по нарахуванню єдиного внеску за І квартал 2020 року, однак враховано його сплату платником. 
Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена       Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449       (у редакції       наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) та Зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція).
За приписами пункту 1 розділу VI Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (п.13 р.VII Інструкції, ч.16 ст.25 Закону № 2464-VI).
Виходячи з аналізу наведених вище норм права та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що прийнята   відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56137-17 від 05 червня 2020 на суму 11640,13 грн. є законною та обґрунтованою, а отже відсутні підстави для її скасування.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                            І.В. Федотов

                                                                                                    Є.В. Чаку