ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 січня 2022 року           справа №200/8667/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року  у справі  № 200/8667/21 (головуючий І інстанції Троянова О.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації щодо невиплати державної соціальної допомоги згідно  Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на підопічного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.06.2016 року;
зобов`язати Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації поновити та виплатити державну соціальну допомогу згідно  Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на підопічного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.06.2016 року.
В обґрунтування позову зазначив, що отримує державну соціальну допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на сина ОСОБА_2 , який є інвалідом з дитинства та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Волноваської районної Державної адміністрації. Виплату допомоги з інвалідності було припинено в зв`язку із не підтвердження місця фактичного проживання. Вважає дії відповідача протиправним, такими що порушують законні права позивача.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року   позов задоволено.
Визнано протиправними дії Волноваської районної державної адміністрації щодо невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на підопічного ОСОБА_2 з 01.06.2016 року
Зобов`язати Волноваську районну державну адміністрацію поновити та виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на підопічного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.06.2016 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
На дату припинення виплат, 01 червня 2016 року місце проживання позивача не підтверджено за даними перевірки поліції Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 29 квітня 2016 року. 
Позивачем пропущено строк звернення до суду. 
Позивачем в позовній заяві не зазначено місце фактичного перебування позивача на території України, а вказано лише місце реєстрації проживання м. Донецьк, що є територіє, на якій органу влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. 
При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .
Позивач отримує державну соціальну допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом з дитинства (Довідка МСЕК Серії 10 ААБ №284153) та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Волноваської районної Державної адміністрації.
Розпорядженням управління соціального захисту населення Великоновосілківської райдержадміністрації від 18.05.2016 року виплату державної соціальної допомоги припинено з 01.06.2016 року на підставі листа Великоновосілківського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області від 29.04.2016 р. (в зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання).
Листом від 20.09.2021 р. №1860 Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації на дало інформацію Управлінню соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області (Волноваський підрозділ), що згідно Центральної баз даних сегменту «Облік внутрішньо переміщених осіб» ОСОБА_1 перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа з 09.08.2017 р., довідка № 1443-41368, фактично зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . 
Довідка є дійсною на даний час. 
В базі даних отримувачів будь-яких видів державних допомог (з урахуванням даних з архіву), ОСОБА_1 , як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю за період з 01.06.2016 р. по теперішній час на обліку не перебуває.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата соціальної допомоги позивачу припинена з підстав, не передбачених Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». 
Оцінка суду. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Законом України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16.11.2000 року № 2109-IIІ (далі Закон № 2109-IIІ) відповідно до Конституції України гарантовано особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.
Статтею 1 вказаного Закону № 2109-IIІ визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.
Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.
За приписами частини першої статті 4 Закону № 2109-IIІ державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 8 Закону заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання.
Заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю I чи II групи, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із батьків, усиновителем, опікуном або піклувальником за місцем свого проживання.
За правилами  статті 12 Закону № 2109-IIІ суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.
Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.
Невиплату або відмову у виплаті державної соціальної допомоги за минулий час може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону.
За унормуванням статті 16 вказаного Закону покриття витрат на виплату державної соціальної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
У Державному бюджеті України статті видатків на надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю є захищеними і фінансуються у першочерговому порядку.
Спірні правовідносини врегульовані також Порядком надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України Міністерства фінансів України Міністерства охорони здоров`я України від 30.04.2002 року № 226/293/169 (далі Порядок № 226).
Відповідно до п. 2.9 Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, на кожного одержувача державної соціальної допомоги структурним підрозділом з питань соціального захисту населення формується особова справа, в якій зберігаються документи, необхідні для призначення державної соціальної допомоги, а також розрахунки їх розмірів. Одержувачам державної соціальної допомоги структурні підрозділи з питань соціального захисту населення, які її призначили, видають посвідчення встановленого зразка.
Статтею 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та п.п. 2.2 Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю призначається у таких розмірах: особам з інвалідністю з дитинства І групи 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю ІІ групи 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; на дітей з інвалідністю віком до 18 років - 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез`явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.
За правилами статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.
Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону № 2109-III.
Відповідно до ст. 14 Закону виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.
У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.
При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.
Матеріали справи свідчать, що виплата позивачу державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства припинена на підставі листа Великоновосілківського відділення поліції Волноваського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області від 29.04.2016 року №3491/503/05-2016 (у зв`язку з не підтвердженням фактичного місяця проживання).
Разом з тим, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не містить такої підстави для припинення виплати допомоги.
При цьому, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для припинення виплати допомоги в розумінні вказаного Закону.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні соціальної допомоги, яка призначена відповідно до Закону, та потребує від отримувача такої допомоги здійснення додаткових дій, не передбачених спеціальними Законами, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати , яка була припинена відповідним органом.
За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Христов проти України (Khristov v.Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенцію ) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).
Положення статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь якою ознакою.
Крім того, суд зазначає, що пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.
Суд, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.05.2011 року, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
При цьому є неприйнятними посилання апелянта про порушення позивачем строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався з листа Управління соціального захисту населення Волноваської районного адміністрації від 25.06.2021 року №06/2-493, а звернувся з позовом 05.07.2021 року, тобто в межах строку визначеного законом. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи. 
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених  п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року  у справі  № 200/8667/21 - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року  у справі  № 200/8667/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 31 січня 2022 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків , визначених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                І.Д. Компанієць 

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                                   Е.Г. Казначеєв