ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3888/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши у письмовому провадженні  адміністративну справу за апеляційною скаргою    ОСОБА_1  
на рішення   Запорізького окружного адміністративного суду від  03.08.2021 р.  (м. Запоріжжя, суддя Конишева О.В.) у справі № 280/3888/21
за позовом    ОСОБА_1 
до   Держави в особі Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури
про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди -
встановив:               
17 травня 2021 року ОСОБА_1 (далі  позивач) звернулася до суду із позовом до Держави в особі Державної казначейської служби (далі відповідач-1), Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
-   стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданою дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 472   641,62 грн.;
-   визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 27.03.2020 по 29.12.2020 року з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, визначеної за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 27.03.2020 по 29.12.2020 у сумі 304   426,08 грн.;
-   стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та інші судові витрати.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що:
-   на думку скаржника, належним способом захисту його прав є застосування норми прямої дії, а саме ч.3 ст. 152 Конституції України, та стягнення на її користь матеріальної шкоди, у вигляді недотриманої частини заробітної плати за період з липня 2015 по 26.03.2020, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними; 
-   Конституційний Суд сформулював правову позицію щодо регулювання порядку та розміру виплати заробітної плати прокурорам, які можуть визначатися виключно законом, а тому з 27.03.2020 застосування до правовідносин щодо оплати праці позивача положень Постанови КМУ №505 неможливе та суперечить чинному законодавству, через що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу заробітної плати з 27.03.2020 по 29.12.2020, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Від відповідача-1 відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідач-2 надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказав на правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності У відповідача-2 правових підстав на здійснення перерахунку та виплати посадового окладу позивачу, а також відсутність у рішення Конституційного Суду України ретроактивності, в зв`язку з чим  воно не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до його прийняття. Крім того, відповідач-2 зазначив, що у період з 27.03.2020 по 15.03.2021 окружні прокуратури створені не були, позивач у цей період обіймала посаду прокурора місцевої прокуратури та відповідно не мала статусу прокурора окружної прокуратури, у зв`язку з чим на спірні правовідносини не поширюються положення норм ч.3 ст. 81 Закону № 1697-VII у редакції, чинній у спірний період, а оплату праці працівників місцевих прокуратур в свою чергу здійснено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», як  передбачає Закон №1697-VII, зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ, положення якого не визнані неконституційними. Також у відзиві, відповідач-2 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду – без змін.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів   ст. 311 КАС України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка працювала в Запорізькій обласній прокуратурі з серпня 2013 року по грудень 2020 року. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24.12.2020 № 2487к позивачку звільнено з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області.
Відповідно до Довідки Дніпропетровської обласної прокуратури від 09.06.2021 
№21-583вих-21, позивачці були встановлені посадові оклади відповідно до займаної нею посади, а саме:
-   станом на 01.07.2015 – 1379,00 грн. –  на посаді прокурора Мелітопольської міжрайонної прокуратури Запорізької області (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури» (надалі «Постанова №505»);
-   з 13.10.2015 – 1444,00 грн. – на посаді прокурора Мелітопольської міжрайонної прокуратури Запорізької області (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012р. №505»);
-   з 01.12.2015 – 1804,00 грн. – на посаді прокурора Мелітопольської міжрайонної прокуратури Запорізької області (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №103 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»);
-   з 15.12.2015 – 2048,00 грн. – на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області (відповідно до постанови №505);
- з 06.09.2017 – 5660,00 грн. – на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області (відповідно до Постанови №505 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури»).
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову,  виходив з наступного:
- у відповідача-2 відсутнє право на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно;
- рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020   на спірні правовідносини за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може бути застосовано;
- позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди;
- у відповідача-2 відсутні правові підстави для здійснення позивачці оплати праці у період з 27.03.2020 по 29.12.2020 у інший спосіб, ніж встановлений п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який не визнавався неконституційним.
Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2   ст.19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно ст. 131-1   Конституції України, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені   Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015, крім ст. 12 «Місцеві прокуратури» та Додатка до цього   Закону   щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абз. 3 п.1 розд. XII «Прикінцеві положення»).
З набранням чинності   Законом №1697-VІІ   втратив чинність   Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991   року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, якою визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури і яка втратила чинність з 15.12.2015.
Згідно з ч.1   ст.81 Законом №1697-VІІ   заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Отже, з 15.12.2015 матеріально-побутове забезпечення прокурора визначається саме   Законом № 1697-VІІ.
Відповідно до ч.2   ст. 81 Закону №1697-VII   заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Частиною 3   ст. 81 Закону № 1697-VІІ   передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   від 06.12.2016 № 1774-VIII з 01.01.2017 були внесені зміни до ч. 3   ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»   та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З урахуванням змін, внесених   Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»   встановлено, що з 25.09.2019 посадовий оклад прокурора  окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Однак,   Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII від 28.12.2014   (дата набрання чинності - 01.01.2015) були внесені зміни до п. 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України   та   установлено, що норми і положення   статті 81 Закону    №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи, що Закон України №80-VIII від 28.12.2014 "Про Державний бюджет України на 2015 рік"   та   Закон України №79-VIII від 28.12.2014 "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин"   прийняті пізніше   Закону №1697-VII, з 2015 року норми і положення   щодо заробітної плати прокурора слід було застосувати у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не   ст. 81 цього Закону №1697-VII.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів у справі №1-223/2018(2840/18), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні   статті   131-1   Основного Закону України, має визначатися виключно законом.
Відповідно до частини 2   статті 152 Конституції України   закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КС України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність)   закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Конституційним Судом України в пункті 2 резолютивної частини рішенні у справі №1-223/2018(2840/18) вказано про втрату чинності положення пункту 26   розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України   у частині, саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26 березня 2020 року.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин та до 26 березня 2020 року положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем-2.
З аналізу наведених правових норм та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій відповідача-2 при здійсненні розрахунку заробітної плати позивача у період з 01 липня 2015 року до 26 березня 2020 року, адже   рішення Конституційного Суду України у справі №1-223/2018(2840/18) на спірні правовідносини за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки вони виникли до прийняття вказаного   рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Відносно доводів скаржника про завдання йому матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» через дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року, колегія суддів встановила наступне.
Згідно з частиною третьою   статті 152 Конституції України   матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Позивач, в обґрунтування своїх вимог зазначає, що йому завдано шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке.
«У справі, що розглядається, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою.
Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.»
Такий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №686/23445/17, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої   статті 4 КАС України.
Ураховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, незважаючи на намагання позивачки перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачці заробітної плати прокурора у розмірі, меншому ніж вона очікувала.
Тобто, обрання позивачем обґрунтовування вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в   постанові від 11.02.2021 року в адміністративній справі №120/2112/19-а.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а обраний позивачем спосіб захисту не робить цей спір спором про відшкодування шкоди, який є  спором щодо проходження публічної служби.
Слід також зазначити, що до теперішнього часу не прийнятий закон, яким відповідно до статті 152 Конституції України   має бути визначений порядок, в якому відшкодовується матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. На думку колегії суддів, це є порушенням принципу належного урядування з боку держави, втім, позивачка не мала підстав для очікування такого відшкодування, адже законом це не було передбачено.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.

Відносно доводів скаржника про протиправність бездіяльності відповідача-2 щодо нездійснення нарахування та виплати йому заробітної плати з 27.03.2020 по 29.12.2020, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів дійшла наступних висновків.
З урахування висновків Конституційного Суду України у рішенні від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), починаючи з 26.03.2020 позивач має право на заробітну плату у розмірах, яка визначена   ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а не постановою Кабінету Міністрів України, оскільки само підґрунтя застосування постанови КМУ втратило чинність.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів, виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні   статті   131-1   Основного Закону України, має визначатися виключно законом. 
У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є   Закон України «Про прокуратуру».
Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»   (Закон №113-IX), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до   Закону №113-IX   частини третю - п`яту   ст. 81 Закону "Про прокуратуру"   викладено в іншій редакції та, зокрема, встановлено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з відповідним коефіцієнтом.
Отже,   Законом №113-IX   з 25.09.2019   визначено розмір посадового окладу працівника прокуратури в   ст. 81 Закону №1697-VII.
Водночас, відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України   зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24.12.2020 № 2487к позивачку з 29 грудня 2020 року звільнено з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Таким чином, позивачка у спірний період з 26.03.2020 по 29.12.2020 не мала статусу прокурора ані обласної, ані окружної прокуратури, тому на неї не поширювалося положення норм частини 3   статті 81 Закону України «Про прокуратуру»   в редакції   Закону № 113   щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної чи обласної прокуратури.
Пунктами 10, 11, 12   р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України    19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», в редакції, яка діяла станом на спірний період 2020 року, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Таким чином, у контексті п. 3,   10, 11, 12 р. ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 113-IX слід вважати, що статус прокурора, який призначений на посаду після проходження атестації, є відмінним від статусу прокурора,   який був   до набрання чинності цим Законом, та який підлягає збереженню до   звільнення або призначення на посаду після проходження атестації.
З огляду на те, що зазначеною нормою Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ прямо передбачено збереження відповідного правового статусу, який прокурори мали до набрання чинності цим Законом, колегія суддів дійшла висновку, що для розрахунку заробітної плати позивача у період з 26.03.2020 по 29.12.2020, як прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, застосуванню підлягає редакція ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що діяла до внесення змін Законом №113- ІХ та згідно з якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З цих підстав, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача-2 правових підстав для здійснення позивачці оплати праці у період з 26.03.2020 по 29.12.2020 у інший спосіб, ніж встановлений п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113- ІХ, а тому вважає, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Водночас, до стягнення може бути звернута лише нарахована сума, яка має певний визначений розмір, але, як вбачається з матеріалів справи, позивачу не нараховувалась сума заробітної плати у періоді з 26.03.2020 року по 29.12.2020 року у розмірі, передбаченому приписами   ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що діяли до внесення змін Законом України   №113-IX.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними   статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Колегія суддів зауважує, що обчислення та нарахування конкретних сум заробітної плати є дискреційним повноваженням Дніпропетровської обласної прокуратури.
Виходячи зі змісту положень   КАС України   щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, необхідно визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо не нарахування та невиплати заробітної плати позивачу в період з 26.03.2020 по 29.12.2020 відповідно до   статті 81 Закону України «Про прокуратуру», в редакції,   що діяла до внесення змін Законом №113-ІХ, зобов`язати   Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування позивачу за період з 26.03.2020 по 29.12.2020 грошових коштів у вигляді заробітної плати (посадового окладу та інших виплат, які є складовими заробітної плати) виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до   статті 81 Закону України «Про прокуратуру», в редакції,   що діяла до внесення змін Законом №113-ІХ, та виплатити позивачу грошові кошти, які складають різницю між фактично отриманою нею з 26.03.2020 року по 29.12.2020 року заробітною платою та належною до виплати заробітною платою, розрахованою відповідно до статті ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»,   в редакції,     що діяла до внесення змін Законом України   №113-IX.
Щодо розміру судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7   ст. 139 КАС України   розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч.1, 3   ст. 132 КАС України).
Відповідно до ч. 2   ст. 134 КАС України   за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За змістом частини 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4   ст. 134 КАС України   для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5   статті 134 КАС України   передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1   ст.5 Закону України «Про судовий збір», а матеріали справи не містять документального підтвердження та розрахунку витрат на правничу допомогу позивача, колегія суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення  вимог позивача про відшкодування судових витрат.
Відповідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду – скасуванню в частині відмови щодо  позовних вимог стосовно визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо  не нарахування та не виплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 29.12.2020 та стягнення за цей період недоотриманої частини заробітної плати, та позов в цій частині задовольнити частково. В решті рішення суду слід  залишити без змін.
Керуючись статтями   317,   321,   322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 280/3888/21 – скасувати в частині відмови у задоволенні  позовних вимог стосовно визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо  не нарахування та не виплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 29.12.2020 та стягнення за цей період недоотриманої частини заробітної плати, та позов в цій частині задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909973) щодо не нарахування та не виплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 29.12.2020 відповідно до   статті 81 Закону України «Про прокуратуру»  в редакції від 01.01.2019 року.
Зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру (ЄДРПОУ 02909973) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )  заробітної плати за період з 26.03.2020 по 29.12.2020, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до   статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», в редакції від 01.01.2019 року з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко