УХВАЛА
Іменем України
21 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 401/2292/20
провадження № 51-663ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 липня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в межах кримінального провадження № 120201222555270000 від 16 вересня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кіровограда, жителя 
АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК.
Встановлені обставини
За вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від
7 липня 2021 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді обмеження волі
за ч. 1 ст. 309 КК на строк 1 рік 1 місяць, за ч. 1 ст. 310 цього Кодексу – на строк 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком місцевого суду в кінці травня 2020 року ОСОБА_5 з метою виготовлення для власного вживання без мети збуту та без відповідного дозволу наркотичний засіб – канабіс, зірвав рослини конопель з листям на них, тим самим незаконно придбав згаданий особливо небезпечний наркотичний засіб, який містить тетрагідроканабінол. Для приведення вказаних рослин у придатний до використання стан, ОСОБА_5 переніс у господарську будівлю на АДРЕСА_1 , де зберігав до моменту виявлення та вилучення співробітниками поліції 19 червня 2020 року. Згідно з висновком судової експертизи № 829 від 23 червня 2020 року загальна вага вказаного наркотичного засобу в перерахунку на суху речовину становить 38,234 г.
Крім того, у травні 2020 року ОСОБА_5 замовив через мережу Інтернет зерна рослини роду конопель, які незаконно посіяв та вирощував 14 рослин для власного вживання з травня до 19 червня 2020 року на території власного домоволодіння по
АДРЕСА_1 , доки їх не було виявлено і вилучено працівниками поліції. Згідно з висновком судової експертизи
№ 832 від 25 червня 2020 року вказані рослини роду конопель, містять психотропну речовину тетрагідроканабінол.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду
від 7 липня 2021 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок суду першої інстанції і призначити
ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, передбаченому КК, визначивши його сплату відповідно до ч. 4 ст. 53 цього Кодексу з розстрочкою виплати певними частинами на строк до одного року.
Зазначає, що санкціями ч. 1 ст. 309 і ч. 1 ст. 310 КК передбачено кілька альтернативних видів покарання, де штраф є найм`якішим видом, а обмеження волі найсуворішим. На думку захисника, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував пом`якшуючу покарання обставину (щире каяття), відсутність обтяжуючих обставин, а також те,
що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Апеляційний суд не звернув уваги на вказані доводи, а тому необгрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та кваліфікацію дій останнього за ч. 1 ст. 309 і ч. 1 ст. 310 КК.
Разом із тим посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч
і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений вчинив 2 кримінальні правопорушення, які за ступенем тяжкості відповідно до
ст. 12 КК є проступками. Також місцевим судом враховані дані про особу обвинуваченого, який  раніше не судимий, перебуває на обліку лікаря-нарколога та згідно з досудовою доповіддю характеризується середнім рівнем вчинення повторного кримінального правопорушення та середнім ризиком небезпеки для суспільства. Суд першої інстанції відповідно до ст. 67 КК не знайшов обставин, які обтяжують покарання, та згідно зі ст. 66 цього Кодексу обставиною, яка пом`якшує покарання визнав щире каяття.
На підставі наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_5 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 309 і ч. 1 ст. 310 КК у виді обмеження волі та застосував інститут звільнення від його відбування.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника й обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 виду покарання за ч. 1 ст. 309 і ч. 1 ст. 310 КК.
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_5 місцевим  судом покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та враховав, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення у виді кримінальних проступків, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога, не працює та не має постійного доходу, а також думку прокурора, який під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції просив призначити обвинуваченому покарання з іспитовим строком. На підставі цього апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не були порушені загальні засади призначення покарання, передбачені Кримінальним кодексом України, та дотримано принципу індивідуалізації покарання, враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення і дані по особу ОСОБА_5 , а тому призначене покарання за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а застосування в даному випадку інституту звільнення від відбування призначеного покарання сприятиме вказаній меті.
Із урахуванням конкретних обставин справи, вчинення ОСОБА_5 двох кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом з наркотичними засобами, кількості вилученого в останнього канабісу, котрий суспільно корисною працею не займається, згідно з висновком органу пробації є особою із середнім рівнем вчинення повторного кримінального правопорушення та середнім ризиком небезпеки для суспільства, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про призначення ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі в мінімальних розмірах та застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які би давали Суду підстави для пом`якшення покарання у виді штрафу.
Висновок колегії суддів не суперечить висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у справі 617/775/20, оскільки у даній справі мають місце інші обставини.
За наведених обставин Верховний Суд не вбачає підстав для пом`якшення
покарання ОСОБА_5 .
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 липня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду
від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_5 ..
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                ОСОБА_3