ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2022 року	Львів	Справа № 300/3029/20 пров. № А/857/22202/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Іщук Л.П., Обрізка І.М.,
з участю секретаря судових засідань                                          Смолинця А.В.,                    

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року про повернення без розгляду його заяви про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиконання рішення суду у справі № 300/3029/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

суддя(і) у І інстанції                                                            Микитюк Р.В., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ, 
дата складення повного тексту рішення                               24 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ), оформлену у вигляді листа № 3202-3168/Г-02/8-0900/20 від 13 жовтня 2020 року, у здійсненні розрахунку та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії та зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2011 року по справі №0907/2-а-5483/11, за період з 01 січня 2011 року по 22 липня 2011 року включно у розмірі 35924,84 грн по день фактичної виплати пенсії, а саме по 30 вересня 2020 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, вказаний позов було задоволено повністю.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року відмовлено.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ щодо невиконання рішення суду від 04 грудня 2020 року у справі № 300/3029/20 повернуто заявнику без розгляду. При цьому суд виходив з того, що заявником не надано інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання, що прямо передбачено статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а також не зазначено коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив ухвалу суду від 24 листопада 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не досліджено поданої ним заяви, оскільки до такої додано Інформацію про виконавче провадження № 65443647, у якій зазначена така інформація. Окрім того, позивач зазначив, що в його заяві вказано дату, коли він дізнався про порушення своїх прав, а саме 12 листопада 2021 року, коли отримав ухвалу суду про відмову в роз`ясненні судового рішення від 04 грудня 2020 року у справі № 300/3029/20.
Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).
Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v.Croatia), №40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
В той же час, за європейськими стандартами справедливого судочинства правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
За змістом статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються:
1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява;
2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
5) номер адміністративної справи;
6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження;
7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання;
8) інформація про хід виконавчого провадження;
9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
Як встановлено частиною 4 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Отже, у даному випадку, як правильно визначено судом першої інстанції, встановлено десятиденний строк звернення до суду із такою заявою, який починає свій перебіг з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як слідує з матеріалів справи, позивач із заявою про визнання протиправною відмову ГУ ПФУ у здійсненні розрахунку та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії та зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2011 року по справі №0907/2-а-5483/11, звернувся 17 листопада 2021 року. 
Згідно з поясненнями позивача у своїй заяві, 17 травня 2021 року виконавчим органом винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65443647, на підтвердження чого додано Інформацію про виконавче провадження станом на 16 листопада 2021 року. 
У процесі виконання судового рішення ГУ ПФУ повідомило державного виконавця, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 300/3029/20 ОСОБА_1 проведено нарахування коштів та сума доплати при розрахунку становить 0,00 грн. При цьому долучено здійснений розрахунок. Тому просили винести постанову про закінчення виконавчого провадження.
Вважаючи, що ГУ ПФУ здійснено неправильний розрахунок внаслідок нерозуміння відповідачем резолютивної частини судового рішення, позивач звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 300/3029/20. 
Проте, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз`яснення судового рішення від 04 грудня 2020 року відмовлено.
Копію вказаної ухвали позивач отримав 12 листопада 2021 року, а тому вважає, що саме тоді дізнався про порушення своїх прав.
На підставі аналізу матеріалів справи апеляційний суд погоджується з позицією позивача та вважає, що саме 12 листопада 2021 року ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав, оскільки до винесення ухвали про відмову у роз`ясненні судового рішення позивач мав сподівання, що судом буде роз`яснено резолютивну частину свого рішення та дано чітку вказівка на механізм та порядок виконання судового рішення від 04 грудня 2020 року у справі № 300/3029/20.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що однією з підстав повернення без розгляду заяви ОСОБА_2 було те, що заявником не надано інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання. 
Разом із тим, позивачем до своєї заяви додано Інформацію про виконавче провадження № 65443647, відповідно до якої датою надходження виконавчого документа до державного виконавця є 17 травня 2021 року. Тому такий висновок суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, є помилковим.
Відповідно до приписів частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що при поверненні без розгляду заяви ОСОБА_2 суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, а тому оскаржувану ухвалу від 24 листопада 2021 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 300/3029/20 та направити справу для продовження розгляду до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 03 березня 2022 року.