УХВАЛА
22 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 743/525/21
провадження № 51 - 789 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202127540000031 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Конотоп Городнянського району Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК України), 
встановив:
За вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1020 грн. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 14 квітня 2021 року близько 18:30, знаходячись по  АДРЕСА_2 , з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс потерпілому ОСОБА_5 один удар рукою в область голови, чим завдав потерпілому легкі тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на те, що суд першої інстанції не надав об`єктивну оцінку доказам. Вказує, що потерпілий надав суду неправдиві показання. Зазначає, що судами також не враховано те, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надані на досудовому слідстві та в судовому засіданні, є суперечливими. Вважає, що показання свідків, надані в ході проведення слідчих експериментів, є недопустимими доказами. Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженого в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, яким місцевим судом надана оцінка і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення. 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколом огляду місця події від 26 квітня 2021 року, відмовним матеріалом ВП № 2 ЧРУП ГУНП в Чернігівській області, висновком судово-медичної експертизи №  174 від 22-23 квітня 2021 року, даними слідчих експериментів від 26 квітня 2021 року.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про те, що потерпілим ОСОБА_5 були надані неправдиві показання, а також, що судами не були враховані протиріччя в показаннях свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , наданих на досудовому слідстві та в судовому засіданні, слід вказати наступне.
Відповідно до висновку викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.
Так, в оскаржуваній ухвалі апеляційний суд зазначив, що, показання потерпілого ОСОБА_5 , надані суду першої інстанції, у повній мірі узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 , які, як у суді першої інстанції, так і під час проведення з ними слідчих експериментів, послідовно та незмінно показували, що 14 квітня 2021 року під час грейдерування вул. Гагаріна у смт. Добрянка, ОСОБА_4 , будучи незадоволений проведенням таких робіт, підійшов до   ОСОБА_5 та наніс один удар правою рукою в область голови останнього, внаслідок чого той упав. 
Крім того, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання вказаних свідків, не знайшовши підстав які б свідчили про обмову ними  обвинуваченого. При цьому зазначивши, що вказані показання свідків є послідовними та такими, що не суперечать один одним так і іншим матеріалам провадження. 
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи засудженого з приводу того, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, оскільки в своєму рішенні самостійно змінив спосіб та місце вчинення правопорушення.
Так, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими такі доводи засудженого, зазначивши, що з огляду на диспозицію статті, за якою обвинувачується ОСОБА_4 , для кваліфікації його дій достатньо встановити факт наявності таких тілесних ушкоджень, які могли бути завдані за обставин, про які йдеться в обвинуваченні. При цьому такі обставини були встановлені судом першої інстанції, як і їх причинний зв`язок з діями обвинуваченого, підтверджений рядом доказів, які суд оцінив у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України. Водночас, у відповідності до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, місцевий суд, визнаючи особу винуватою, також виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначивши при цьому місце, час, спосіб вчинення, наслідки  кримінального правопорушення, що відповідає ст.  91 КПК України, врахував вимоги, передбачені ст. 337 КПК України та таким чином не вийшов за межі обвинувачення.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Решта доводів касаційної скарги засудженого    ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути  предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи засудженого про не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга засудженого  ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413, КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року стосовно нього відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3