УХВАЛА

23 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 260/1917/20
адміністративне провадження № К/990/5126/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі №260/1917/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними і скасування рішення й наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора, дії та рішення Кадрової комісії №1 щодо нього з питань проведення другого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
- скасувати рішення Кадрової комісії №1 від 10 квітня 2020 року №284 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»;
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року № 173к про звільнення його з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»; поновити його в органах прокуратури Закарпатської області на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді або на рівнозначній посаді, яку останній займав станом на 30 квітня 2020 року
-  стягнути з прокуратури Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 квітня 2020 року до дати винесення судового рішення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора, дії та рішення першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора щодо ОСОБА_1 з питань проведення стосовно останнього другого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки та скасувати рішення кадрової комісії №1 - від 10 квітня 2020 року №284 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»;
- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року № 173к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області за статтею 51 частиною 1 пунктом 9 Закону України «Про прокуратуру»;
- поновлено ОСОБА_1 в Закарпатській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області, яку він займав станом на 30 квітня 2020 року;
- стягнуто із Закарпатської обласної прокуратури середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме: з 4 травня 2020 року до 28 травня 2021 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових платежів (податків та зборів) у розмірі 296159,07 грн;
- допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Закарпатській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області, яку він займав станом на 30 квітня 2020 року та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць у розмірі: 23293,41 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року скасовано рішення місцевого суду і прийнято постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вчетверте звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 29 січня 2022 року.
Скаржник просить постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року  і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Одночасно з цим, просить поновити строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким внесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.
Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Раніше подану касаційну скаргу Верховний Суд ухвалами від 8 листопада 2021 року, від 9 грудня 2021 року, від 11 січня 2022 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень.
Під час перевірки вчетверте поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у ній так і не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, посилається на пункти 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваної постанови заявник, зокрема, зазначив про незастосування постанов Верховного Суду, ухвалених у справах №№640/419/20, 640/449/20, 120/3458/20-а, 340/3563/20, і про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування пунктів 9, 11, 13, 14 розділу II розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - «Закон №113-ІХ»), пункту 3 розділу І Порядку проходження атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора №221 від 3 жовтня 2019 року (далі - «Порядок №221»), пунктів 17, 18 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого Генеральним прокурором від 17 жовтня 2019 року № 233 (далі - «Порядок №233») у спорах, предметом яких є питання законності рішень кадрових комісій, що стосуються атестації прокурорів.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що переглядаючи рішення місцевого суду і скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час складання іспитів позивач не висловлював жодних процедурних зауважень щодо їхнього проведення, заяв про порушення процедури до Кадрової комісії №1 він не подавав, а у відомостях про результати іспиту ОСОБА_1 не зазначив жодних зауважень, зокрема, щодо технічного збою програми та несправності системи. Судом також установлено, що позивач не скористався своїм правом письмово зафіксувати певні порушення, зробити примітки чи зауваження уповноваженим особам. До лікарів у зв`язку з поганим самопочуттям до тестування та у день тестування він не звертався. Ураховуючи те, що про зазначені обставини позивач указав лише у позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Оскаржуючи судове рішення з підстав пункту 1 статті 328 КАС України та з огляду на підстави відмови у задоволенні позову, заявник не зазначив норму права щодо якої Верховним Судом сформований висновок у наведених ним справах і невідповідність застосованої судом апеляційної інстанції норми права висновку, сформованому Верховним Судом висновку її застосування у подібних правовідносинах.
Відсутність суттєвих елементів оскарження з підстав пункту 1 статті 328 КАС України свідчить про невикладення передбачених КАС України підстав для   оскарження судового рішення.
Крім цього, Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
У касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком суду апеляційної інстанції. Заявник лише наводить низку нормативно-правових актів щодо проходження прокурорами атестації, без належної аргументації щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі у системному зв`язку з положеннями статті 328 КАС України.
Водночас, зазначені ОСОБА_1 положення Закону №113-ІХ, Порядку №221 та Порядку №233 є загальними нормами, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування цих норм судом та необхідність висновку Верховного Суду щодо них саме у цій справі. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства, часткового опису обставин проходження ним атестації, наведення прикладів судових рішень у інших справах і правових позицій Європейського суду з прав людини, однак посилаючись на положення Закону №113-ІХ, Порядку №221 та №233, заявник не виклав їх у взаємозв`язку з обставинами справи та у контексті її індивідуальних ознак, обмежившись загальними фразами щодо недотримання гарантій незалежності прокурора та невідповідності судових рішень приписам статті 242 КАС України.
Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі №260/1917/20.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі №260/1917/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М.       Мартинюк,
Суддя      Верховного Суду