Ухвала
 
09 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 372/3444/20
провадження № 61-12111ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід 
судді-доповідача Фаловської Ірини Миколаївни у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Центренерго» 
(далі - ПАТ «Центренерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року позов ПАТ «Центренерго» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Центренерго» заборгованість 
за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 5 848,50 грн, 
з яких: заборгованість за спожиту теплову енергію - 5 311,35 грн; 
індекс інфляції - 373,07 грн; 3 % річних - 164,08 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_1 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року залишено без руху.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_1 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року, визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
07 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року повернуто заявнику без розгляду.
Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року, 05 липня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу безпосередньо до Обухівського районного суду Київської області та одночасно направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року залишені без руху.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року відмовлено на підставі частини четвертої статті 357 ЦПК України.
15 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, яка викладена російською мовою, та до неї не було додано документи, що підтверджують сплату судового збору.
Системою автоматизованого розподілу справ для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 відповідно до протоколу від 18 листопада 
2021 року визначено колегію суддів у складі: Фаловської І. М. 
(суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено.
Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання цієї ухвали. Запропоновано заявнику надати касаційну скаргу, яка повинна бути викладена державною (українською) мовою; надати документ про сплату судового збору в розмірі 454 грн. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
Копія ухвали суду касаційної інстанції від 23 листопада 2021 року направлена на адресу заявника ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_1 ), яка зазначена в матеріалах касаційної скарги, та отримана 06 грудня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучене до матеріалів касаційного провадження.
10 грудня 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали суду касаційної інстанції від 23 листопада 2021 року надійшла заява до питання виправлення недоліків касаційної скарги, до якої долучена касаційна скарга, викладена державною (українською) мовою, 
а також клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2022 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику надати документ про сплату судового збору в розмірі 454 грн. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
Копія ухвали суду касаційної інстанції від 13 січня 2022 року направлена на адресу заявника ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_1 ), яка зазначена в матеріалах касаційної скарги, та отримана 25 січня 
2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучене до матеріалів касаційного провадження.
03 лютого 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді-доповідача Фаловської І. М.
Заява мотивована тим, що ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2022 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено.
На думку заявника, відмова судді Фаловської І. М. у звільненні від сплати судових витрат споживачу  ОСОБА_1 є фактично відмовою у судовому захисті.
За положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Зазначена правова норма не містить положень щодо її застосування залежно від процесуального статусу сторін спору.
ОСОБА_1 зазначав, що право споживача комунальних послуг на судовий захист не зникає при зверненні до суду постачальника саме цих послуг з позовом, а, отже, наявні підстави для застосування положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживача».
Було або не було порушення прав постачальника комунальних послуг встановлюється в ході судового розгляду, а не на підставі позовних вимог або процесуального статусу суб`єкта звернення до суду: постачальника послуг або їх споживача.
Крім того, вимоги судді Фаловської І. М. щодо викладення касаційної скарги на українській мові, суперечить рішенню Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року № 2-р/2018, в якому зазначено, що вимога подання процесуальних документів на державній українській мові є неконституційною.
Зазначене свідчить про явну необ`єктивність та упередженість суду, 
у зв`язку з чим відсутні достатні гарантії безсторонності та об`єктивності судді-доповідача в цій справі.
На підставі вищевказаного, з метою забезпечення справедливого та неупередженого вирішення справи, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. підлягає відводу.
Розглядаючи заяву  ОСОБА_1 суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.
Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Згідно з частинамипершою-третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» (№ 33949/02, від 09 листопада 2006 року) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Оцінюючи, чи наявні підстави для відводу за суб`єктивним критерієм, Верховний Суд констатує, що відсутні будь-які підстави стверджувати, що суддя-доповідач має та виявляє особисту упередженість під час розгляду цієї справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного. Доказів протилежного заявником не надано й судом не здобуто.
За об`єктивним критерієм Верховним Судом підлягає встановленню, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи є побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно підтвердженими.
Одним із доводів для відводу судді-доповідача Фаловської І. М. від участі 
у розгляді цієї справи ОСОБА_1 зазначено те, що, постановляючи ухвалу, в якій заявника не звільнено від сплати судового збору за подання касаційної скарги, суддя не звернула уваги, що право споживача комунальних послуг на судовий захист не зникає при зверненні до суду постачальника саме цих послуг з позовом, а, отже, наявні підстави для застосування положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживача».
Разом з тим, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, закріплені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати у випадках, визначених 
у статті 5 цього Закону.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
За правилами статті 133 ЦПК України судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони в судах усіх рівнів.
Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи 
(у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене Законом України «Про судовий збір» (стаття 2 цього Закону).
Сплата судового збору особами, які звертаються до суду, - це процесуальний обов`язок, який визначається нормами процесуального закону та Закону України «Про судовий збір». При цьому процесуальна норма частини другої статті 133 ЦПК України є бланкетною і в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до окремого закону, зокрема Закону України «Про судовий збір». Об`єкти справляння судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені 
у статті 3 зазначеного Закону.
Такими об`єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється.
Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, 
стаття 4 Закону України «Про судовий збір» установлює розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (в деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).
Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 Закону України «Про судовий збір». При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої цієї статті.
Одночасно частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року 
у справі № 160/15864/20 (провадження № 11-177апп21) зазначено, що стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.
Таким чином, споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу у випадку, якщо вони є позивачами 
і звертаються до суду із позовами про захист прав споживачів.
Разом з тим, ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору у справі за позовом ПАТ «Центренерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, оскільки є особою, яка приєдналася до апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 за указаними позовними вимогами, які не пов`язані з порушенням його права як споживача.
Крім того, у заяві про відвід судді-доповідача Фаловської І. М. від участі 
у розгляді цієї справи ОСОБА_1 зазначив про те, що вимоги судді Фаловської І. М. щодо викладення касаційної скарги на українській мові суперечить рішенню Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року № 2-р/2018, в якому зазначено, що вимога подання процесуальних документів на державній українській мові є неконституційною.
Конституційний Суд України у рішенні від 28 лютого 2018 року № 2-р/2018 
у справі № 1-1/2018 за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) 
Закону України «Про засади державної мовної політики» визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03 липня 2012 року № 5029-VI 
зі змінами, у зв`язку з тим, що положення статей 7, 8, 11-15, 18, 25, 27 Закону суперечать положенням частини першої статті 8, частин першої, другої, третьої статті 10, статті 11, статті 11, частини другої, третьої 
статті 22, частин першої, другої статті 24, пункту 4 частини першої 
статті 92 Конституції України. Названі положення Закону створюють умови для домінування регіональної мови над державною мовою, вибіркового захисту регіональних мов або мов меншин, надають привілеї одним мовним групам (національним меншинам) та обмежують права інших, що має ознаки дискримінації та порушує принцип рівності громадян перед законом, а також не відповідають принципу правової визначеності - складовій верховенства права, надають право місцевим радам вирішувати питання щодо застосування заходів, спрямованих на використання регіональних мов або мов меншин.
Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03 липня 
2012 року № 5029-VI зі змінами втратив чинність, як такий, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
16 липня 2019 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року 
№ № 2704-VIII.
Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2021 року № 1-р/2021 у справі № 1-179/2019(4094/19) визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року 
№ 2704-VIII зі змінами.
У своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що російська мова здобула законодавчо той самий рівень захисту, що й державна, тоді як на конституційному рівні регулювання вимагається верховенство української мови як єдиної державної. Мета державної мовної політики - захистити державну мову як важливий і дієвий інструмент забезпечення єдності держави та її національної безпеки. Захист державної мови є легітимною метою, для досягнення якої використовуються засоби, що є найбільш раціональними для конкретної ситуації. Як зазначила Венеційська Комісія, «захист державної мови має винятково важливе значення для нової держави, в якій <…> мовні меншини становлять високий відсоток громадян у складі населення. Підтримка державної мови забезпечує становлення ідентичності спільноти [конкретної] держави й, окрім того, гарантує взаємокомунікацію між групами, як складовими частинами населення, та всередині них. Можливість для громадян користуватися офіційною мовою по всій країні може бути запорукою уникнення того, що їх [може бути] дискриміновано в реалізації ними своїх засадничих (фундаментальних) прав у тих місцевостях, де особи, що належать до національних меншин, становлять більшість» [Висновок щодо Акта про державну мову Словацької Республіки, ухвалений на 84-му пленарному засіданні 15-16 жовтня 
2010 року CDL-AD(2010)035, § 42].
Відповідно до статті 10 Конституції України, частин першої, п`ятої статті 6 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» державною мовою України є українська мова. Жодне положення цього Закону не може тлумачитися як таке, що спрямоване на звуження сфери використання державної мови.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою.Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Особам, що беруть участь у розгляді справи в суді, забезпечується право вчиняти усні процесуальні дії (робити заяви, давати показання і пояснення, заявляти клопотання і скарги, ставити запитання тощо) рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись послугами перекладача у встановленому процесуальним законодавством порядку. 
Статтею 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року у справі 
№ 10-рп/99 за конституційними поданнями 51 народного депутата України про офіційне тлумачення положень статті 10 Конституції України щодо застосування державної мови органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її у навчальному процесі в навчальних закладах України (справа про застосування української мови) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята 
статті 10 Конституції України).
Таким чином, вимога про подання касаційної скарги, яка повинна бути викладена держаною мовою, не суперечить вимогам діючого законодавства.
Питання стосовно розгляду касаційної скарги російською мовою судом вже було розглянуто та в ухвалі суду від 23 листопада 2021 року зазначено про необхідність подання касаційної скарги у відповідності 
до статті 9 ЦПК України, частини першої статті 10 Конституції України 
та статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» 
на українській мові.
Таким чином, доводи заявника щодо підстав для відводу судді-доповідача обґрунтовуються помилковим тлумаченням норм цивільного процесуального права.
Крім того, доводи заяви ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Фаловської І. М. не містять посилання на обставини, які б дали підстави для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Фаловської І. М., отже, заявлений відвід є необґрунтованим.
Верховний Суд наголошує на тому, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.
Суд оцінює обставини у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Таким чином, доводи заяви не можуть слугувати підставою для відводу судді-доповідачу та свідчити про наявність сумнівів у їх неупередженості та об`єктивності.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188).
Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради Організації Об`єднаних Націй від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим постановлення об`єктивного рішення у справі або у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).
Також у своєму рішенні «Газета «Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, допоки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію необхідно визначити, чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість.
Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.
Згідно з об`єктивним критерієм потрібно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
Отже, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що підставами для відводу судді (колегії суддів) є існування суб`єктивного або об`єктивного критеріїв.
Необґрунтоване усунення судді/колегії суддів від участі у розгляд певної справи є порушенням права на справедливий суд, так само як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді/колегії суддів.
За наведених обставин, враховуючи висновок про необґрунтованість заявленого ОСОБА_1 відводу судді-доповідачу Фаловській І. М., питання про відвід судді-доповідача Фаловської І. М. згідно з частиною третьої статті 40 ЦПК України підлягає передачі на розгляд іншому судді 
у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.
Керуючись статтями 33, 36, 40, 260 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Фаловської Ірини Миколаївни визнати необґрунтованою.
Заяву ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Фаловської Ірини Миколаївнипередати для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя	І. М. Фаловська