ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/14176/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Лиска І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року                                                                                м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Губської Л.В.,                    
                                        Епель О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И Л А :
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (надалі - відповідач), в якому просив суд:
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні 30.11.2017, за період з 01.12.2017 по день фактичного повного розрахунку, якщо розрахунок не буде проведено до розгляду справи - по день ухвалення рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.01.2020 по справі № 320/5108/19 відповідача було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення (заробітну плату) за період з 07.07.2017 по 26.06.2019 в розмірі 345463,20 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів, тобто до видачі для отримання 340281,25 грн. Відповідач до цього часу не провів остаточний розрахунок за рішенням суду по виплаті неоспореної суми заробітної плати 340281,25 грн., що включає період з 07.07.2017 по 30.11.2017. Таким чином відповідачем не здійснено фактичний розрахунок невиплаченої частини заробітної плати 1628,14 грн. за рішенням суду до цього часу. У зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач (надалі - апелянт) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, відповідачем не здійснено фактичний розрахунок невиплаченої частини заробітної плати 1628,14 грн. за рішенням суду до цього часу.
Відповідач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що в січні 2020 року на виконання рішення суду, в частині негайного його виконання, Головним управлінням ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14874,11 грн. та після утримання обов`язкових податків та зборів виплачено в сумі 14651, 00 грн. шляхом зарахування коштів на особистий картковий рахунок, відкритий в AT КБ "Приватбанк". Після чого залишок середньої заробітної плати за період з 07.07.2017 по 26.06.2019 ОСОБА_1 був нарахований в сумі 330 589,09 грн. та після утримання обов`язкових податків та зборів виплачений 25.06.2020 в сумі 126 606, 31 грн. на підставі платіжного доручення від 13.07.2020 № 20-7827 шляхом зарахування коштів на картковий рахунок, відкритий в AT КБ "Приватбанк", за наданими ним реквізитами. Таким чином ОСОБА_1 були виплачені всі суми, належні йому при кожному його звільненні зі служби, в тому числі станом на 30.11.2017.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з жовтня 2006 року перебував на службі в органах внутрішніх справ.
Наказом Головного управління Національної поліції України в Київській області від 07.11.2015 року № 1 о/с на підставі пункту 9 розділу XI "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-УІІІ позивача прийнято на службу до поліції.
З 15.04.2016 року позивач проходив службу на посаді начальника сектора реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.
Головним управлінням Національної поліції в Київській області 30.11.2017 було видано наказ № 730 о/с від 30.11.2017 про звільнення позивача зі служби в поліції. Вважаючи даний наказ незаконним позивач звернувся за захистом до суду.
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області № 290 о/с від 27.06.2019 позивача було поновлено на службі в поліції у зв`язку з визнанням незаконним наказу про звільнення 30.11.2017.
Так, при звільненні 30.11.2017 року відповідач не розрахувався по виплаті грошового забезпечення за період з 07 липня 2017 по 30.11.2017, не було здійснено повного розрахунку всіх належних при звільненні сум в день звільнення 30.11.2017.
Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про проведення розрахунку, проте йому було відмовлено, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися за захистом до суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.01.2020 по справі № 320/5108/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати, яку позивач мав отримувати на посаді начальника сектору реагування  патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, на яку його було поновлено з 20.06.2017 наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.06.2019 №290 о/с, за період з 07 липня 2017 року по 26 червня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код 40108616, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середню заробітну плату за період з 07 липня 2017 року по 26 червня 2019 року в розмірі 345463,20 грн. (триста сорок п`ять тисяч чотириста шістдесят три грн. 20 коп.) з відрахуванням обов`язкових податків і зборів. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення підлягає негайному виконанню в частині присудження на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14874,11 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири грн. 11 коп.) з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.
Так, на виконання рішення суду відповідачем 29.01.2020 перераховано кошти 14651,00 грн. на особистий картковий рахунок позивача: 125973,28 грн. - отримано 26.06.2020; 198028,83 грн. - отримано 17.07.2020. На підтвердження чого позивачем надана довідка АТКБ "Приватбанк" від 22.12.2020 з якої вбачається, що у січні 2020 - 29188,60 грн., з них 14651,00 грн. за рішенням суду та 14 537,60 грн. зарплата за січень 2020; у червні 2020 - 125973,28 грн. за рішенням суду; у липні - 198 028,83 грн. за рішенням суду. Залишок суми для повного розрахунку по виплаті грошового забезпечення за рішенням суду за період з 07.07.2017 по 26.06.2019 складає 1628,14 грн. (340281,25 - (14651,00 + 125973,28 + 198 028,83) = 1628,14).
Позивач стверджує, що відповідачем не здійснено фактичний розрахунок невиплаченої частини заробітної плати 1628,14 грн. за рішенням суду до цього часу.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що реквізити на які відповідачу необхідно було здійснити нарахування надано позивачем особисто, а у відповідача немає обов`язку при здійсненні нарахування коштів на виконання рішення суду, враховувати комісію на утримання в рахунок оплати послуг банку. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було виконано рішення Київського окружного адміністративного суду №320/5108/19 від 06.01.2020 в частині нарахування та виплат в повному обсязі, а сума розмірі 1628,14 грн, яку вважає позивач що мав виплатити відповідач була утримана банком за переказ коштів.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою-другою статтею 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд зазначає, що всі суми, належні до сплати працівникові, тобто нараховані працівникові на час звільнення, мають бути виплачені у день його звільнення.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Судом першої інстанції встановлено, що в січні 2020 року на виконання рішення суду, в частині негайного його виконання, Головним управлінням ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14874,11 грн. та після утримання обов`язкових податків та зборів виплачено в сумі 14651,00 грн. шляхом зарахування коштів на особистий картковий рахунок, відкритий в AT КБ "Приватбанк".
Після чого залишок середньої заробітної плати за період з 07.07.2017 по 26.06.2019 ОСОБА_1 був нарахований в сумі 330589,09 грн. та після утримання обов`язкових податків та зборів виплачений 25.06.2020 в сумі 126606,31 грн. на підставі платіжного доручення від 24.06.2020 №20-7314 та 14.07.2020 в сумі 199023,95 грн. на підставі платіжного доручення від 13.07.2020 № 20-7827 шляхом зарахування коштів на картковий рахунок, відкритий в AT КБ "Приватбанк", за наданими позивачем реквізитами.
Листом від 28.01.2021 року № 229/109/29/1-2021 ГУ НП в Київській області повідомило позивача, що відповідачем виконано рішення суду №320/5108/19 в повному обсязі, надав копії платіжних доручень № 7314 від 24.06.2020 та № 7827 від 13.07.2020 та рекомендовано щодо розбіжностей сум надходжень позивачу коштів та коштів виплачених відповідачем за червень та липень 2020 звернутися до банківської установи.
Позивач звернувся до установи банку АТК "Приватбанк" по питанню ненадходження коштів на підставі платіжних доручень № 731 від 24.06.2020 та № 7827 від 13.07.2020. Після роз`яснення було встановлено, що відповідачем через установу банку АТ КБ "Приватбанк" на підставі платіжного доручення № 7314 від 24.06.2020 було перераховано кошти 126606,31 грн., з яких 633,0 грн. було утримано в рахунок комісії оплати послуг банку, а 125973,28 грн. виплачено позивачу; за платіжним дорученням № 7827 від 13.07.2020 перераховано кошти 199 023,9 грн., з яких 995,12 грн. було утримано в рахунок комісії оплати послуг банку, а 198 028,8 грн. виплачено позивачу.
Колегія суддів звертає увагу, що установою Банку підтверджено те, що відповідачем у повному обсязі перераховані грошові кошти на рахунок позивача, проте Банком утримано в рахунок комісії оплати послуг банку суми в розмірі 633,00 грн та 995,12 грн.
Так суд першої інстанції звернув увагу позивача, що у відповідача немає обов`язку при здійсненні нарахування коштів на виконання рішення суду, враховувати комісію на утримання в рахунок оплати послуг банку.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при оформленні карточки в Банку (АТК  "Приватбанк") позивач повинен був ознайомитися з умовами договору на відкриття карткового рахунку та повинен знати, що при переказі коштів в певній сумі Банк має право стягувати банківські послуги від даної суми.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було запропоновано відповідачу інший спосіб розрахунку з останнім ніж на картковий рахунок АТК "Приватбанк".
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було виконано рішення Київського окружного адміністративного суду №320/5108/19 від 06.01.2020 в частині нарахування та виплат суми в повному обсязі. А позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позовній заяві, а отже, доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-  

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                Л.В. Губська

                                                                                          О.В. Епель