ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/9688/21                                                                               Суддя першої інстанції: Баргаміна Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 лютого 2022 року                                                                                 м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                      - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу – 29 серпня 2018 року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу – 29 серпня 2018 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2019 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не врахував наявність у нього права на отримання грошової компенсації за невикористану в період з 2015 року по 2018 рік додаткову відпустку, що гарантована йому як учаснику бойових дій.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідна компенсація підлягає виплаті у разі звільнення з військової служби, в той час як відрахування ОСОБА_1 з особового складу Військової частини НОМЕР_1 було обумовлене переведення до нового місця проходження служби. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року – без змін ,виходячи з такого. 
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 13 липня 2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26 липня 2006 року № 164 ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів грошового забезпечення у зв`язку з призначенням на посаду командира 3 танкового взводу 4 танкової роти 2 танкового батальйону.
У зв`язку із зарахуванням на підставі наказу Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 469 слухачем Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 серпня 2018 року №   217 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення. 
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 10 вересня 2021 року № 1157 за час проходження військової служби додаткова відпустка за 2015-2018 роки ОСОБА_1 не надавалась та грошова компенсація за невикористану відпустку не виплачувалась.
Відповідно до послужного списку позивач з 18 червня 2020 року проходить військову службу в 17 окремій танковій бригаді оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.
ОСОБА_1 вважає, що під час виключення з особового складу Військової частини НОМЕР_1 у нього виникло право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2015-2018 роки, у зв`язку з чим звернувся до суду із адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що лише під час звільнення з військової служби військовослужбовці мають право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски. В той час як позивач не був звільнений з військової служби під час виключення з особового складу Військової частини НОМЕР_1 , з 28 серпня 2018 року він був направлений до нового місця служби в м. Києві.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не позбавлений права, у разі звільнення з військової служби та не отримання за останнім місцем проходження військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період проходження військової служби, звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.  
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.  
Право на додаткову відпустку окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності гарантоване ст. 162 Закону України «Про відпустки».
Зазначена норма права передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 – 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з ч. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема,  використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Положеннями ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Водночас ч.ч. 17-19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачають, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, – тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Згідно з рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18 висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  в період визначений пп.пп. 17-18 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 відповідає ознакам типової справи, що зазначені в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18. 
Під час вирішення зазначеної зразкової справи Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток    (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії    їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 162 Закону України «Про відпустки».
Також Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 матиме право на отримання компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої  п. 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії    їх соціального захисту» та ст. 162 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення з військової служби. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був виключений з особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із зміною місця проходження військової служби, а не звільненням з військової служби. 
Так, наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 469 позивач був зарахований слухачем Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, з 18 червня 2020 року продовжує проходити військову службу в НОМЕР_3 окремій танковій бригаді оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.
Зазначені обставини також не заперечуються ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. 
Крім того в апеляційній скарзі позивача фактично відсутні заперечення проти висновків суду першої інстанції про те, що право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки виникає саме у разі звільнення з військової служби. 
Колегія суддів наголошує на тому, що п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 пов`язує виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки, саме із звільненим з військової служби, а не припиненням служби в окремій військовій частині (виключенням з особового складу такої військової частини) у зв`язку зі зміною місця проходження військової служби. 
Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                                А.М. Горяйнов 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк    

                                                                                                    Л.Т. Черпіцька