ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/5104/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 р. (суддя Ніколайчук С.В.) в справі № 160/5104/21 за позовом ОСОБА_1  до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про  зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом  до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі – ДВС) про  зобов`язання визнати  неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Огібеніна Леоніда Ігоровича та виконуючого обов`язки начальника відділу   примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві у виконавчому провадженні № 64766374 щодо винесення повідомлення від 29.03.2021 р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа № 804/4396/18 від 30.10.2020 р., виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом,  та постанови від 29.03.2021 р. про скасування процесуального документу – постанови від 17.03.2021 р. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 804/4396/18 від 30.12.2020 р.; зобов`язання скасувати повідомлення відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (від 29.03.2021) про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа №804/4396/18 від 30.12.2020 р., що був виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом, та  постанову (від 29.03.2021 р.) про скасування процесуального документу, а саме постанови (від 17.03.2021 р.) про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №804/4396/18 від 30.12.2020 р.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 р. в задоволенні позову відмовлено.
          В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
          Доводи апелянта наступні:
           1) суд першої інстанції не мав права повторно розглядати його позов після скасування ухвали від 09.04.2021 р.;
           2) судом першої інстанції не розглянуто всі позовні вимоги, адже судом першої інстанції  надана оцінка лише правомірності повідомлення від 29.03.2021 р., тоді як правомірність постанови від 29.03.2021 р. не розглядалась;
3) є неправильним висновок суду першої інстанції про можливість стягнення штрафу за невиконання судового рішення  винятково з рахунків органу Пенсійного фонду, позаяк за приписами статті  382 КАС України за невиконання судового рішення штраф стягується  з посадової особи суб`єкта владних повноважень;
4) суд першої інстанції допустив формалізм при викладенні резолютивної частини рішення, не зазначивши, в задоволенні яких саме позовних вимог відмовлено;
5) судом першої інстанції не розглянуто клопотання про приєднання до справи інформації ДСА України, на яку судом апеляційної інстанції покладено обов`язок  про стягнення з начальника ГУ ПФУ в м. Києві половини штрафу на користь держави;
6) судом першої інстанції безпідставно ототожнено  поняття «стягнення коштів» із поняттям «зобов`язання вчинити певні дії». В цьому випадку рішення, яке мало виконуватися органом Пенсійного фонду, має зобов`язальний характер, виконання якого покладається на ДВС;
7) в рішенні неправильно зазначено, що «боржником, за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, у даному випадку, головне управління Державної казначейської служби у Київській області», вірно мало бути зазначено головне управління Державної казначейської служби у м. Києві;
8) судом першої інстанції безпідставно прийнято, долучено до справи та враховано відзив відповідача, адже відповідачем не надано доказів направлення такого відзиву позивачу, тобто порушено ст. 162 КАС.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 13.06.2018 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому просив визнати протиправними дії щодо зменшення відсотку з 73 до 70 при проведенні перерахунку пенсії за вислугу років з 01.01.2016 та зобов`язати здійснити перерахунок і виплачувати з 01.01.2016 пенсію за вислугу років в розмірі 73 відсотків грошового забезпечення, вказаного в довідці ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Луганській області №4761-ЛК від 21.03.2018.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 позов задоволено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року у справі № 804/4396/18 апеляційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 - без змін.
25.09.2020 року відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернуся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з поданням (заявою), в якому заявник просив відповідно до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» винести ухвалу, якою змінити спосіб виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 року по справі №804/4396/18 шляхом стягнення з головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 19 650,46 грн., які нараховані головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного  від 05 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну способу та порядку виконання рішення суду відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від  01 грудня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про накладення на відповідача штрафу задоволено частково, накладено на начальника головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_2 штраф у розмірі 42 360 грн.  за невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 року по справі №804/4396/18; половину штрафу у розмірі 21  180 грн.  стягнути на користь   ОСОБА_1 ,  а іншу половину у розмірі 21  180 грн. - на користь Державного бюджету України; попереджено начальника головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  Дзядевич Л.В. про те, що з наступного дня після набрання даним судовим рішенням законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції.
Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист 30.12.2020 р., який пред`явлено позивачем до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17.03.2021 року відкрито виконавче провадження у ВП № 64766374.
29.03.2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасовано документ «постанова про відкриття виконавчого провадження» від 17.03.2021 року.
29.03.2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянуто заяву щодо примусового виконання виконавчого листа № 804/4396/18, виданого 30.12.2020 року, та прийнято повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Підставою для повернення виконавчого документа стало те, що  рішення  про стягнення  коштів  з державних органів, державного  та місцевих бюджетів  або бюджетних установ  виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування  бюджетних коштів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з двох обставин: по-перше, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, у даному випадку, головне управління Державної казначейської служби у Київській області; по-друге, штраф за невиконання рішення суду може бути стягнутий винятково з рахунків головного управління Пенсійного фонду України відповідно до застосування штрафної  санкції, яка накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, а не з особистих коштів керівника управління Пенсійного фонду України.
Врахувавши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване повідомлення відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (від 29.03.2021) про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа №804/4396/18 від 30.12.2020,  винесено обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а позивач не позбавлений можливості звернутись до головного управління Державної казначейської служби у Київській області стосовно виконання виконавчого листа № 804/4396/18,  виданого 30.12.2020 року.
Суд  погоджується з рішенням суду першої інстанції  про  відмову у задоволенні позовних вимог,  проте  вважає  за  необхідне змінити його в частині обґрунтування висновків суду для прийняття такого рішення.
Судом  встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. в справі № 804/4396/18, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду  від 16.11.2018 р., визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо безпідставного зменшення ОСОБА_1  з 01.01.2016 р. основного розміру пенсії з 73% до 70%; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області встановити ОСОБА_1 основний розмір пенсії  у розмірі 73% суми грошового забезпечення, вказаного у довідці про розмір його грошового забезпечення станом на 1 січня 2016 року, яка виготовлена ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, а саме з 1 січня 2016 року, та здійснити відповідні виплати.
Рішення звернуто до примусового виконання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного  від 05.10.2020 р. в задоволенні заяви відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну способу та порядку виконання рішення суду на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 19 650,46 грн., які нараховані Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.
Позивач 27.08.2020 р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив накласти на ГУ ПФУ в м. Києві в порядку  статті 382 КАС України  штраф у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у зв`язку з нездійсненням тривалий час усіх необхідних заходів на виконання судового рішення у справі №804/4396/18.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 р. у задоволенні клопотання відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020 р. клопотання ОСОБА_1 про накладення на відповідача штрафу задоволено частково; накладено на начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві   ОСОБА_2  штраф у розмірі 42  360 грн. за невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. по справі №804/4396/18; половину штрафу у розмірі 21  180 грн. стягнуто на користь ОСОБА_1 , а іншу половину у розмірі 21  180 грн. – на  користь Державного бюджету України; попереджено начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  Дзядевич Л.В.  про те, що з наступного дня після набрання даним судовим рішенням законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції.
          На виконання цього рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом  30.12.2020 р. видано виконавчий лист № 804/4396/18 про накладення на начальника ГУ ПФУ в м. Києві Дзядевич Л.В.  штрафу в розмірі 42  360 грн. за невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. в справі № 804/4396/18.
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна О.І. від 17.03.2021 р. відкрите виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого листа,  боржник -  начальник ГУ ПФУ у м. Києві Дзядевич Л.В., стягувач -   ОСОБА_1 .
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна О.І. від 29.03.2021 р.  скасовано документ «постанова про відкриття виконавчого провадження» від 17.03.2021 р., що видав Огібенін Л.І., при примусовому виконанні виконавчого листа № 804/4396/18 про накладення на начальника ГУ ПФУ в м. Києві Дзядевич Л.В.  штрафу в розмірі 42  360 грн. за невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. в справі № 804/4396/18. Підставою зазначено постанову в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  від 25.03.2021 р. про проведення перевірки виконавчого провадження, якою скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.03.2012 р., що видав ОСОБА_3 . При цьому правовою підставою зазначено абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29.03.2021 р. ОСОБА_1 направлено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 29.03.2021 р.
          За змістом позовної заяви позовні вимоги позивача звернуті саме до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), при цьому позивач просить зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити певні дії, а саме просить зобов`язати цей орган  визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Огібеніна Леоніда Ігоровича та виконуючого обов`язки начальника відділу   примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві у виконавчому провадженні № 64766374 щодо винесення повідомлення від 29.03.2021 р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа № 804/4396/18 від 30.10.2020 р., виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом,  та постанови від 29.03.2021 р. про скасування процесуального документу – постанови від 17.03.2021 р. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 804/4396/18 від 30.12.2020 р., а також зобов`язати скасувати повідомлення відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29.03.2021 р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа №804/4396/18 від 30.12.2020 р., що був виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом, та  постанову від 29.03.2021 р. про скасування процесуального документу, а саме постанови від 17.03.2021 р. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №804/4396/18 від 30.12.2020 р.
          Судом першої інстанції  помилково в рішенні  надана правова оцінка правомірності постанови про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а не наявності підстав для зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати зазначену постанову та повідомлення.
          Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є  Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»  (далі - Закон № 1404-VIII), який набрав чинності 05.10.2016 р.
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
До обов`язків виконавця належить  здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18).
Статтею 74 Закону № 1404-VIIІ регулюється питання оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби, за змістом частини першої якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частини третьої статті 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону № 1404-VIIІ скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити:
1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається;
2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником;
3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина);
4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;
6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 р. № 1403-VIII (далі – Закон № 1403-VIII).
          Статтею 6 Закону № 1403-VIII визначена система органів примусового виконання рішень, яку  становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 12 Закону № 1403-VIII контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у  статті 6  цього Закону, в  порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
          Пунктом 1 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 р. № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 р. за № 759/19497, (далі – Положення) встановлено, що міжрегіональні управління Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління) підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами.
Пунктом 4 Положення передбачено, що міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема  організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби, виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України (підпункт 4.23); контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби, здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та районними, районними у місті, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління (підпункт 4.26).
Послідовний аналіз приведених правових норм дає підстави для висновку, що повідомлення від 29.03.2021 р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання  та постанова від 29.03.2021 р. про скасування процесуального документу – постанови від 17.03.2021 р. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 804/4396/18 від 30.12.2020 р. як рішення державного виконавця можуть бути оскаржені  в порядку, встановленому статтею 74 Закону № 1404-VIII: або до суду, або начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
При цьому рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Керівник же вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Тобто керівник вищого органу державної виконавчої служби може визначити відповідною постановою виявлені порушення та надати доручення керівнику відділу ДВС стосовно проведення відповідних дій: або своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом; або виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки відповідною  постановою.
Враховуючи приведені норми Закону № 1404-VIII та Положення, суд доходить висновку, що до повноважень Центрального міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Київ) не належить  визнання протиправними  дій державного виконавця та начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, як й не належать повноваження із скасування постанов та інших рішень державного виконавця.
На думку суду, такі повноваження належать  структурному підрозділу відповідача – Управлінню  забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві як вищому органу державної виконавчої служби, якому підпорядковується відділ примусового виконання рішень.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи відсутність у відповідача таких повноважень, суд не може прийняти рішення  про зобов`язання відповідача вчинити дії, про які просить позивач.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Позивач не звертався до відповідача або структурного підрозділу відповідача Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві як вищого органу державної виконавчої служби, якому підпорядковується відділ примусового виконання рішень, із скаргою в порядку статті 74 Закону № 1404-VIII, з питання оскарження дій та рішень державного виконавця, відповідно, ані відповідач, ані його структурний підрозділ Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві, не розглядали правомірність дій та рішень відповідача. 
Доказів протилежного позивачем не надано. 
За відсутності такого звернення та розгляду цими органами питання правомірності дій та рішень державного виконавця суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача вчинити дії, про які просить позивач.    
Також суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. 
Оскільки позивач не звертався в порядку статті 74 Закону № 1404-VIII до керівника відділу, якому безпосередньо підпорядковується державний виконавець, а також до начальника вищого органу державного виконавчої служби, то й відсутні підстави вважати про порушення прав позивача в контексті спірних правовідносин  як необхідної умови для звернення до суду з цим позовом. 
          Приведені вище обставини та правове регулювання дають підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
          Суд не розглядає доводи позивача стосовно протиправності постанови та повідомлення державного виконавця, адже суд вище зробив висновок про відсутність у відповідача компетенції на вчинення дій, зобов`язати які позивач просить саме відповідача, а також відсутність факту ініціювання позивачем (оскарження) розгляду відповідачем або вищим органом державної виконавчої служби, якому підпорядковується відділ примусового виконання рішень, питання правомірності дій та рішень державного виконавця та керівника органу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Стосовно посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права суд зазначає таке.
На думку позивача, суд першої інстанції не мав права повторно розглядати його позов після скасування ухвали від 09.04.2021 р.
Відповідно до частини першої статті 37 КАС України суддя, який брав участь у вирішенні адміністративної справи в суді першої інстанції, не може брати участі у вирішенні цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому її розгляді у першій інстанції після скасування попередніх рішення, постанови або ухвали про закриття провадження в адміністративній справі.
Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції скасована ухвала суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю, а не рішення по суті справи чи ухвала про закриття провадження в справі, відсутні підстави вважати, що справа вирішена не уповноваженим складом суду.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не розглянуто всі позовні вимоги, адже судом першої інстанції  надана оцінка лише правомірності повідомлення від 29.03.2021 р., тоді як правомірність постанови від 29.03.2021 р. не розглядалась, є доречними, проте така обставина в контексті спірних правовідносин не може слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом змінюється мотивувальна частина рішення суду першої інстанції.
Стосовно  формалізму при викладенні резолютивної частини рішення в частині не зазначення, в задоволенні яких саме позовних вимог відмовлено, суд вказує на таке.
Пунктом 1 частини п`ятої статті  246 КАС України, яка регулює питання змісту рішення, встановлено, що у  резолютивній частині рішення зазначається  висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.
В цьому випадку судом першої інстанції в резолютивній частині зазначено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, тому приведення змісту позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, не є необхідним. 
Щодо посилання апелянта на те, що  судом першої інстанції безпідставно прийнято, долучено до справи та враховано відзив відповідача, адже відповідачем не надано доказів направлення такого відзиву позивачу, тобто порушено ст. 162 КАС, суд вказує, що матеріали справи не містять відзиву на позовну заяву відповідача.
З урахуванням викладеного суд  дійшов висновку, що судом першої інстанції  неповно з`ясовані  обставини, що мають значення для справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права,  що є підставою для зміни судового рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,   315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 р. в справі № 160/5104/21 залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 р. в справі № 160/5104/21  за позовом ОСОБА_1  до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про  зобов`язання вчинити певні дії, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 28.12.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 28.12.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко