КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                   
Справа № 367/2981/20                                                                         Головуючий у 1-й інст. - Колдіна О.О.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5220/2022                                                       Доповідач - Рубан С.М

                             
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
       21 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської обасті з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1  - у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно з моменту звернення до суду до повноліття дитини, доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно з моменту звернення до суду до повноліття дитини.
 
Посилалась на те, що з 17 липня 2015 року перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з матір`ю. Всі обов`язки по утриманню та вихованню неповнолітніх дітей покладені на позивача. 
 
Крім того, посилається на те, що батько дітей, який проживає окремо, не надає регулярну матеріальну допомогу на утримання дітей, в зв`язку з чим позивач просить стягнути аліменти у судовому порядку.
 
 Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року позов- задоволено частково.
 
          Стягнуто  з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн, щомісячно з моменту звернення до суду з 15.05.2020 року до повноліття дитини, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн, щомісячно, з моменту звернення до суду з 15.05.2020 року до повноліття дитини.
 
       Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.
 
          Не погоджуючись з рішенням  суду, 29 грудня 2021 року  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва скасувати частково та ухвалити нове рішення у частині щодо розміру аліментів, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 - у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно з моменту звернення до суду 15.05.2020 року по 30.06.2021 року, 1 100 щомісячно з 01.07.2021 року по 31.12.2021 року, 1 300 грн щомісячно з 01.01.2022 року до повноліття дитини, доньку  ОСОБА_4 - у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно з моменту звернення до суду 15.05.2020 року по 30.06.2021 року, 1 100 грн щомісячно з 01.07.2021 року по 31.12.2021 року, 1 300 грн щомісячно з 01.01.2022 року до повноліття дитини.
 
Посилається на те, що внаслідок допущеної судом помилки (описки) у резолютивній частині рішення з відповідача було стягнуто на утримання обох дітей сукупно не 3 000 грн, а 3 500 грн.
 
 Крім того, посилається на те, що на момент подачі апеляційної скарги відповідачу вже було безпідставно нараховано суму у розмірі 10 000 грн за період з 15.05.2020 року по 15.12.2021 року.
 
Посилається на те, що судом першої інстанції не вмотивовано визначення розміру аліментів саме у сумі 1 500 грн і 2 000 грн та не перевірено  можливість відповідача сплачувати їх щомісячно у такому розмірі.
 
Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у справі №367/2982/20, яке набрало законної сили на дату прийняття рішення по оскаржуваній справі,  на ОСОБА_1 було покладено стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з 12.05.2020 року і до досягнення дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.
 
Посилається на те, що розмір аліментів у сумі 1 500 грн щомісячно на кожну дитину є надмірним для відповідача та таким, що він не взмозі сплачувати, зважаючи на його скрутне матеріальне становище та є несправедливим по відношенню до відповідача, бо законодавством чітко встановлений рівний обов`язок обох батьків щодо утримання своїх дітей, а відповідач ще й досі вимушений сплачувати заборгованість за кредитним договором, кошти від якого були витрачені на загальні потреби сім`ї.
 
         Позивач відзиву на апеляційну скаргу до суду не надала.
 
          Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
            Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
              Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку. 
 
           Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що утримання дітей є обов`язком обох батьків та не може бути покладений лише на одного із батьків в повному обсязі.
 
         Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що з 17 липня 2015 року позивач перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з матір`ю, яка несе витрати на їх утримання.
 Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_7 проживає окремо та відповідачем не надано доказів про те, що він надає постійну, регулярну допомогу на утримання неповнолітніх дітей у розмірі, необхідному для забезпечення їх життя та гармонійного розвитку.
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
  Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлений прожитковий мінімум на дітей віком до 6: з 01.12.2020 року по 31.12.2020 року  - 1921 грн.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлений прожитковий мінімум на дітей віком до 6: з 1 січня 2021 року - 1921 грн.
  Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.
При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище позивача, а також розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця.
   Відповідач є особою працездатного віку, не має інших утриманців, оскільки будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та розмір його доходу, становить 5 700 гривень  на місяць відповідно до довідки від 19.02.2021 року наданої ТОВ «ХЕД ВОРК». (а.с.41).
Суд враховує, що утримання дітей є обов`язком обох батьків і не може бути покладений лише на одного із батьків в повному обсязі.
 
   Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
     Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
        Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
        Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір аліментів у сумі 1 500 грн щомісячно на кожну дитину є надмірним для відповідача та таким, що він не взмозі сплачувати, зважаючи на його скрутне матеріальне становище та є несправедливим по відношенню до відповідача, колегія суддів не примає до уваги, оскільки мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
         Крім того, доказів відповідно до приписів статтей 76-80 ЦПК України, зміни сімейного стану, погіршення здоров`я, що спричинило погіршення матеріального стану ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано
Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено принцип рівності батьків у виконанні ними обов`язку щодо утримання дітей не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки суд першої інстанції, виходячи із норм ст.180 Сімейного Кодексу України, згідно якою батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та стягуючи мінімально встановлений розмір аліментів на утримання двох дітей, правомірно задовольнив позовні вимоги.
Крім того, позивач маючи дитину до трьох років позбавлена можливості забезпечувати дітей нарівні з відповідачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції  приймаючи оскаржуване рішення помилково в резолютивній частині рішення допустив описку та з відповідача було стягнуто на утримання обох дітей не 3 000 грн, а 3 500 грн, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч.1 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи  виправити допущені  в рішенні чи ухвалі  описки чи арифметичні помилки. 
Тобто, скаржник не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою щодо виправлення описки в резолютивній частині рішення.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
 
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

              Головуючий                                     

              Судді