ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2119/22 Справа № 216/718/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:
       В лютому 2018 року до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що вона працювала у Криворізькому економічному інституті Київського національного економічного університету з 29.12.2003 року на посаді сторожа. 02.09.2016 року згідно з наказом від 01.09.2016 року її прийнято в порядку переведення на посаду сторожа навчального корпусу інституту. 31.12.2017 року її було звільнено із займаної посади згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає, що її звільнення з роботи проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 32, пункту 1 частини 1 статті 40, статті 49-2 КЗпП України та виключно з особистих мотивів оскільки відповідач мав намір звільнити її та змусити написати заяву за власним бажанням. Позивач категорично відмовилася ознайомлюватися з наказом про зміну в штатному розписі та скороченню посад, про що було складено акт від 30.10.2017 року, який на думку позивача також не відповідає діючому законодавству. До останнього позивач надіялась на мирне врегулювання спору, тому не забирала трудову книжку, однак все ж таки 22.01.2018 року звернулася до університету для отримання трудової книжки про що розписалася у відповідних журналах. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати наказ № 55-К від 18.12.2007 року про звільненя ОСОБА_1 з посади сторожа Криворізького економічного інституту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій, поновити її на посаді сторожа Державного університету економіки і технологій та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
       Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2021 року у справі № 216/718/18, яким відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнати протиправним та скасувати наказ від 18.12.2017 №255-к про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа Криворізького економічного інституту Державного вищого навчального закладу “Київський національний економічний університет ім. В.Гетьмана” правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій. Поновити, позивачку по справі ОСОБА_1 на посаді сторожа Державного університету економіки і технологій та стягнути з відповідача Державного університету економіки і технологій на користь позивачки ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно розрахунку.
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року, від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працювала з 29.12.2003 року в Криворізькому економічного інституту Державного вищого навчального закладу “Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана”, правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій (т.2 а.с. 7-24), з 02.09.2016 року згідно наказу від 01.09.2016 року її було переведено на посаду сторожа навчального корпусу інституту (а.с.6-10).
Згідно наказу від 31.10.2017 року № 136 з 01.01.2018 року тимчасово припинено експлуатацію гуртожитків № 1, № 4, та навчального корпусу № 1 (т.1 а.с. 67) внесено зміни до штатного розпису на 2018 рік та скорочено посади сторожів на 11 штатних посад у порівнянні зі штатним розписом на 2017 рік, що підтверджується штатними розписами на 2017 та 2018 роки наявними в матеріалах справи (т.1 а.с.68-75).
30.10.2017 року комісією у складі начальника відділу кадрів ОСОБА_3 , в ауд. 201 навчального корпусу № 2 у присутності заступника директора з ФГР ОСОБА_4 , головного інженера ОСОБА_5 сторожу гуртожитку № 4 ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитися з наказом від 27.10.2017 року № 133 «Про зміну в штатному розписі та скорочення посад» та з попередженням про її вивільнення 31.12.2017 року, однак остання відмовилася від ознайомлення, про що 30.10.2017 року комісією було складено акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення (т.1 а.с. 76).
Відповідно до наказу № 255-к від 18.12.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа навчального корпусу інституту, у зв`язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.10).
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 645623 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності з 01.04.2017 року, в якому міститься висновок про умови та характер праці, а саме їй дозволено обіймати посади: сторож, вахтер, продавець, протипоказання до фізичної роботи. Дата чергового перегляду 15.03.2018 року (т.1 а.с. 77).
Відповідно до довідки відділу кадрів та управління персоналом від 16.04.2018 № 03/01-138, станом на 01.01.2018 року кількість штатних одиниць сторожів у штаті складала 22 особи, щодо посад вахтера та продавця у штатному розписі на 2018 рік не передбачено взагалі (т.1 а.с. 78).
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2017 році Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було здійснено позапланове інспекційне відвідування інституту, за результатами якого було складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 317/4.2-3, згідно якого порушень вимог чинного законодавства щодо працюючих інвалідів не встановлено та зазначено, що працівників інституту своєчасно та належним чином попереджено про майбутнє вивільнення та ознайомлення про можливу подальшу роботу згідно нового штатного розпису на 2018 рік, а також враховані медичні рекомендації щодо праці інвалідів (т.1 а.с. 79-81).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з частиною 2 статті 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.
Судом першої інстанції встановлено дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з тим, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності штату працівників, тому позивача завчасно за два місяці попереджено про звільнення, з підстав, які зазначені у попередженні, що підтверджено актом комісії від 30.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом № 136 від 31.10.2017 року про тимчасове припинення експлуатації гуртожитків та навчального корпусу.
Повідомлення позивача про наступне вивільнення відбулося 27 жовтня 2017 року і до моменту звільнення ОСОБА_1 , тобто до 31.12.2017 року, відповідач не здійснював набір нових працівників на роботу, оскільки вакантні посади були відсутні.
Також було встановлено, що фінансування інституту здійснюється згідно штатного розпису, який затверджується Міністерством освіти і науки України на календарний рік, з метою зменшення витрат на утримання гуртожитків тимчасово припинено експлуатації гуртожитків та навчального корпусу № 1.
Трудовий договір, укладений з позивачем був розірваний Криворізьким економічним інститутом Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій, через те, що відбулися зміни в організації виробництва і праці: скорочення на 11 штатних посад сторожів.
За положенням частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано матеріалами цивільної справи, позивач не була членом будь-якої профспілкової організації (т.1 а.с. 217).
Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Таким чином, інститут має право самостійно вирішувати в яких саме посадах має потребу та вводити чи скорочувати у штатному розкладі саме ці посади.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 255-К від 18.12.2007 року про звільненя ОСОБА_1 та поновлення її на посаді сторожа Державного університету економіки і технологій, а тому правильно відмовив у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі.
       Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачем було недодержано при її звільненні вимог статті 49-2 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивача звільнено у зв`язку зі скороченням штату, а не чисельності. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачу встановлено інвалідність третьої групи, можливості роботодавця щодо пропонування працівникові іншої роботи були обмеженими.
Доводи апеляційної скарги, що позивач має переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до пункту 3 статті 42 КЗпП України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються, однак скорочувалися одинадцять посад сторожів, одну з яких обіймав позивач, при цьому, в університеті не було інших вакантних посад.
Твердження апелянта в апеляційній скарзі, що нею не пропущено місячний строк на звернення з позовною заявою, оскільки вона отримала від роботодавця лише 22.01.2021 року на руки трудову книжку та ознайомилася з наказом про її звільнення, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до матеріалів справи (а.с. 61, т.1) мається список осіб про ознайомлення з наказом від 18.12.2017 року № 255-к “Про звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників” який містить підпис позивача ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом, однак саме звільнення відбулось 31.12.2017 року, тобто з пропуском місячного строку на звернення до суду, будь - яких інших доказів поважності пропуску строку звернення до суду позивачем не надано ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції.
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова