ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2200/22 Справа № 205/7172/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого                        Лаченкової О.В.
суддів                                Городничої В.С., Петешенкової В.С. 
при секретарі                        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2020 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначає, що вона одна проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Також, в зазначеній квартирі, з 14.12.2004 року зареєстрована її дочка ОСОБА_2 . З грудня 2014 року відповідач поїхала з міста на пошуки роботи, зв`язок з нею обірвався. Більше року вона взагалі не має відомостей про відповідача, її особисті речі у квартирі відсутні, проте вона досі зареєстрована у квартирі, де позивач самостійно сплачує комунальні послуги і підтримує приміщення в належному житловому стані. Наразі вона намагається приватизувати квартиру, проте це неможливо зробити без участі відповідача або без зняття її з реєстрації за цією адресою. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року у справі №205/7172/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Відзиви на апеляційну ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року від інших учасників справи до суду не надходили.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Факт реєстрації ОСОБА_2 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , підтверджується довідкою №2973 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16.07.2020 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.6).
Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з грудня 2014 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актами про непроживання осіб, складеними мешканцями квартири АДРЕСА_3 , затвердженими головами ОСББ «Солідарність» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7, 27).
Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку.
Частиною 3 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
Згідно із ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки не надано жодного достатнього та допустимого доказу, який підтвердив би факт належності майна на праві власності чи користування саме позивачеві, крім того, відсутні докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 
Верховний Суд суд (постанова №6-709цс16 від 16.11.2016 року) вказав, що при подачі такого, по суті, негаторного позову (тобто позову про усунення перешкод в користуванні житлом, і втрати особою права користування житлом), потрібно довести: наявність у позивача права власності; наявність перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав ніякої оцінки правової позиції позивача, а саме, що позов належить розглядати в рамках вимог ст.ст.71,72 ЖК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова