ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/8898/21 пров. № А/857/21720/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізка І.М., 
з участю секретаря судових засідань                                Смолинця А.В.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції                                                            Кузан Р.І., 
час ухвалення судового рішення                                         16 год 47 хв,
місце ухвалення судового рішення                                        м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               20 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо заповнення особової картки працівника ОСОБА_1 форми № П-2 протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення таких дій;
- зобов`язати відповідача заповнити особову картку державного службовця ОСОБА_1 .
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 380/8898/21 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено жодних обставин, які б вказували на поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального  та процесуального права. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не встановлено чи перебуває позивач в трудових відносинах з відповідачем, чи є наказ про його звільнення. При цьому звертає увагу, що на час звернення до суду із цим позовом він такого наказу не отримував. Окрім того зазначає, що про порушення свого права дізнався з постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 1.380.2019.002522 (отримав 27 квітня 2021 року), відповідно до якої позивач, обіймаючи посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності, був особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тобто перебував на публічній службі.
Представник Військової частини НОМЕР_1 у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).
Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v.Croatia), №40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
В той же час, за європейськими стандартами справедливого судочинства правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
За змістом статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, у спірних правовідносинах, як правильно визначено суддею першої інстанції, встановлено шестимісячний строк звернення до суду з позовом, який починає свій перебіг з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.
Відповідно до частини 3 цієї статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку на оскарження дій Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання відповідача заповнити особову картку державного службовця ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до копії особової картки позивача форми № П-2 ОСОБА_1 звільнений із займаної посади 13 березня 2017 року відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням). Зі змістом особової картки ОСОБА_1 ознайомився 25 квітня 2017 року, про що свідчить його власноручний підпис на такій. Проте, із позовом, що розглядається, позивач звернувся до суду лише 26 травня 2021 року поза межами строків звернення до суду із позовом, визначених частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Посилання позивача на те, що у період з 25 травня 2017 року він перебував в довгостроковому відрядженні за межами України суд до уваги не взяв, оскільки у період з 24 квітня 2017 року позивач мав можливість звернутись до суду. Окрім того, позивачем не надано також жодних доказів на підтвердження доводів перебування його поза межами України, а також не вказано періоду, протягом якого він був відсутній. Також судом було встановлено, що позивач вже неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача. Такі позовні заяви ним подавались, зокрема, в листопаді 2017 року та в травні 2019 року. Таким чином вказана обставина спростовує твердження позивача про наявність у нього об`єктивних перешкод для звернення до суду з цим позовом у визначені законодавством строки.
Жодних інших обставин, які б вказували на поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду позивачем не наведено, а судом не встановлено.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 240 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та залишення позову без розгляду.
Разом із тим, на переконання апеляційного суду, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, необхідно враховувати чи мав позивач достатній рівень доступу до правосуддя з моменту виникнення у нього права на оскарження дій Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно із поясненнями позивача у своїй апеляційній скарзі про порушення свого права він дізнався з постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 1.380.2019.002522, копію якої отримав 27 квітня 2021 року, та вважає, що саме з цієї дати розпочався перебіг строку звернення до суду з цим позовом. 
Апеляційний суд зазначає, що судом при вирішенні питання щодо поновлення строку звернення до суду у кожному окремому випадку належить з`ясувати поважність причин такого пропуску. Суд має з`ясувати чи вчинив позивач усі можливі та залежні від нього дії та чи не допустив порушення строку з часу, коли дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.                        
Оцінюючи історію позивача у контексті доводів апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду апеляційний суд вважає, що про порушення своїх прав позивач дізнався саме 27 квітня 2021 року з моменту отримання ним копії постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 1.380.2019.002522, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неповажність причин пропуску строку ОСОБА_1 звернення до суду із цим позовом.
Відповідно до приписів частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що при залишенні без розгляду позовної заяви   ОСОБА_1 суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, а тому оскаржувану ухвалу від 13 вересня 2021 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року про залишення без розгляду позовної заяви у справі № 380/8898/21 та направити справу для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 16 лютого 2022 року.