ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/7057/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 (суддя першої інстанції Рищенко А.Ю.) в адміністративній справі №160/7057/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу,- 
ВСТАНОВИВ:
30.04.2021 ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просила:
визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 12.11.2018 № Ф-1195-51У в сумі 15 819,54 грн.;
визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 13.05.2021 № Ф-1195-51У в сумі 5 211,36 грн.;
визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 12.02.2020 № Ф-1195-51-13-05/62У в сумі 8 262,54 грн., нараховані ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 2005 року, однак з 2015 року підприємницькою діяльністю не займалась. Разом з тим, ОСОБА_1 з 01.04.2016 по 31.03.2017 працювала у ТОВ "Геус-Груп", з 01.04.2017 по 31.12.2018 працювала у ТОВ "Військторг", з 01.01.2019 по 05.08.2020 працювала у ТОВ "Військсервіс Волонтер", з 21.08.2020 по 05.11.2020 працювала в ТОВ "АТБ-Маркет", з 18.11.2020 по теперішній час працює в ТОВ "АТБ-Маркет". За періоди роботи ОСОБА_1 підприємства нараховували, утримували та перераховували суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача. З урахуванням викладеного, просить визнати протиправними та скасувати вимоги від 12.11.2018 № Ф-1195-51У, від 13.05.2021 № Ф-1195-51У та від 12.02.2020 № Ф-1195-51-13-05/62У, винесені Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області та Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 позовні вимоги задоволені в повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувані вимоги  є правомірними, та такими, що винесені відповідно до вимог діючого законодавства, оскільки в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 виникла недоїмка,  з огляду на що, підстави для скасування вимог від 12.11.2018 № Ф-1195-51У, від 13.05.2021 № Ф-1195-51У та від 12.02.2020 № Ф-1195-51-13-05/62У, відсутні.
Позивач не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що  06.07.2005 ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець.
18.02.2021 позивачем було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності.
Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків - ФОП ОСОБА_1 відображено не сплачені нарахування за 2018 - 2020 роки на загальну суму 32 181,00 грн.
Відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів оформлено вимоги про сплату боргу (недоїмки): від 12.11.2018 № Ф-1195-51У на суму 15 819,54 грн., від 13.05.2021 № Ф-1195-51У на суму 5 211,36 грн. та від 12.02.2020 № Ф-1195-51-13-05/62У на суму 8 262,54 грн.
Не погодившись з вимогою про сплату боргу, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період позивач був найманим працівником, є застрахованою особою, а тому обов`язком сплати єдиного внеску наділений роботодавець.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Питання нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано нормами  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010  (далі  Закон № 2464-VI).
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Також, п. 4 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464-VI  передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 1  ст. 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Згідно п. 2 ч. 1  ст. 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано, що підтверджено скаржником у апеляційній скарзі.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Враховуючи зазначене, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що вона з 01.04.2016 по 31.03.2017 працювала у ТОВ "Геус-Груп", з 01.04.2017 по 31.12.2018 працювала у ТОВ "Військторг", з 01.01.2019 по 05.08.2020 працювала у ТОВ "Військсервіс Волонтер", з 21.08.2020 по 05.11.2020 працювала в ТОВ "АТБ-Маркет", з 18.11.2020 по теперішній час працює в ТОВ "АТБ-Маркет", які й сплачували за неї єдиний соціальний внесок за вказаний період.
Отже, у цьому випадку має місце застосування до позивача у 2018, 2020, 2021 роках фактично подвійного оподаткування, оскільки її роботодавцем у вказаному періоді був нарахований та сплачений єдиний соціальний внесок.
З огляду на це, а також наведену вище позицію Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог скаржника про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-1195-51У на суму 15 819,54 грн., від 13.05.2021 № Ф-1195-51У на суму 5 211,36 грн. та від 12.02.2020 № Ф-1195-51-13-05/62У на суму 8 262,54 грн.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями  241-245,  250,  311,315,  316,  321,  322,  327,  329Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 в адміністративній справі №160/7057/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва